Франсис Скот Фицджералд
Първи май

Превод от английски: Николай Попов, 1986

chitanka.info

Една война бе водена и спечелена. Великият град на победилия народ бе кръстосан от триумфални арки и осеян с бели, червени и розови цветя. През всичките дълги пролетни дни завръщащите се войници маршируваха по главния път зад биенето на барабаните и веселия отекващ рев на медните инструменти, а търговците и чиновниците оставяха кавгите и сметките си, трупаха се на прозорците и важно обръщаха скупчените си бели лица към минаващите батальони.

Никога по-рано великият град не бе живял в такъв разкош, защото победоносната война донесе след себе си изобилие, и търговците се стичаха тук ведно с домочадията си от Юга и Запада, за да вкусят от тлъстите пиршества и да присъствуват на подготвените за тях разточителни забавления; да купят на жените си кожи за следващата зима, мрежести златни чантички, разноцветни пантофи от коприна и сребро, розов сатен и брокат.

Толкова весел и шумен бяха мирът и настъпващото благоденствие, възпети от летописците и поетите на победилия народ, че все повече и повече прахосници прииждаха от провинцията, за да вкусят от всеобщото вълнение, все по-бързо и по-бързо търговците трябваше да се освобождават от своите дрънкулки и пантофи, за да нададат накрая неистов вой за още дрънкулки и пантофи и така да изпълнят онова, което се очакваше от тях. Някои дори вдигнаха безпомощно ръце и закрещяха:

— Уви! Нямам повече пантофи! Уви! Нямам повече дрънкулки и Бог да ми е на помощ, не знам какво ще правя!

Но никой не обръщаше внимание на могъщия им вой, защото тълпите бяха извънредно заети — ден след ден по пътя се носеха наперени пехотинците и всички бяха въодушевени — завръщащите се момчета бяха непорочни и храбри, здрави и силни, а всички момичета от страната — девствени, с красиви лица и фигури.

Така че през цялото това време във великия град имаше много приключения и за някои от тях, за няколко или може би само за едно ще разкажа по-долу.

I

В девет часа сутринта на първи май през 1919 година млад човек попита чиновника от рецепцията на хотел „Билтмор“ дали при тях е отседнал мистър Филип Дийн и ако е в хотела, дали може да го свържат със стаята му. Молителят бе облечен в добре ушит, но овехтял костюм. Беше дребен, слаб, мургав и с приятна външност; имаше необикновено дълги ресници, а под очите сини кръгове, които издаваха лошо здраве; ефектът бе подсилен от една неестествена червенина, която оцветяваше лицето му като слаба, но нестихваща треска.

Мистър Дийн се оказа в хотела. Посочиха на младия човек телефона встрани от гишето.

Миг след това той се свърза. Някъде отгоре се обади сънлив глас.

— Мистър Дийн? — това бе казано многе енергично. — На телефона е Гордън, Фил. Гордън Стерет. Аз съм долу. Чух, че си в Ню Йорк, и ми хрумна, че може би си отседнал тук.

Сънливият глас постепенно се оживи. А, Горди, как е старият приятел! Разбира се, че е изненадан и се радва! За бога, нека Горди веднага се качи!

Няколко минути по-късно Филип Дийн, облечен в синя копринена пижама, отвори вратата и двамата младежи се поздравиха някак неловко от изблика на чувства. И двамата бяха на около двайсет и четири родини, завършили Йейл година преди войната. Но тук приликата рязко свършваше. Дийн беше рус, румен и набит под тънката пижама. Всичко в него излъчваше физическа годност и добро здраве. Той често се усмихваше и показваше големите си, издадени напред зъби.

— Канех се да те потърся — извика той въодушевено. — Взел съм си няколко седмици отпуск. Седни за малко. Няма да се бавя. Ще взема само един душ.

Той изчезна в банята и черните очи на неговия гост зашариха нервно из стаята, като спряха за момент на голяма английска пътническа чанта в ъгъла, на многото плътни копринени ризи, разхвърляни по столовете сред внушителни вратовръзки и меки вълнени чорапи.

Гордън стана, взе една от ризите и внимателно я опипа. Направена беше от тежка коприна, жълта, с бледосини райета — трябва да имаше цяла дузина като нея. Той погледна неволно маншетите на своята риза — те бяха скъсани и оръфани по краищата, леко посивели от мръсотия. Гордън пусна копринената риза, дръпна надолу ръкавите на палтото си и успя да набута оръфаните си маншети така, че вече не се подаваха. После застана пред огледалото и се погледна равнодушно и с тъжен интерес. Вратовръзката, следа от минала слава, избеляла и с петна от пръсти, не можеше вече да скрие липсващите копчета на яката. Спомни си без никакво удоволствие, че само преди три години, в последния клас на колежа, щедро го бяха избрали за най-добре облечения младеж.

Дийн излезе от банята, като мажеше с крем тялото си.

— Снощи видях една твоя стара приятелка — подхвърли той. — Минах край нея във фоайето, но да ме убиеш, не мога да си спомня името й. Момичето, което доведе последната година в Ню Хейвън.

Гордън се сепна.

— Идит Брейдин? Нея ли имаш предвид?

— Същата. Ужасно красива. Все още е като ония хубави кукли, сещаш се, нали — докоснеш ги и пускат боя.

Дийн огледа самодоволно в огледалото сияещото си отражение, усмихна се леко и показа част от зъбите си.

— Сигурно е вече двайсет и три годишна — продължи той.

— Миналия месец навърши двайсет и две — каза разсеяно Гордън.

— Какво? А, миналия месец. Мисля, че ще дойде на бала. Знаеш ли, че довечера в „Делмонико“ е балът на бившите студенти от Йейл? Непременно трябва да дойдеш, Горди. Вероятно половината Ню Хейвън ще бъде там. Мога да ти намеря покана.

Дийн облече с известно нежелание ново бельо, запали цигара, седна до отворения прозорец и започна да разглежда прасците и колената си при утринната слънчева светлина, която струеше в стаята.

— Седни, Горди — предложи той, — и ми разкажи подробно с какво си се занимавал, какво правиш сега, въобще всичко.

Гордън неочаквано рухна върху леглото; лежеше неподвижно и бездушно. Когато лицето му беше в покой, устата му обикновено леко се отваряше, сега внезапно увисна безпомощно и трогателно.

— Какво ти е? — попита бързо Дийн.

— О, господи!

— Но какво ти е?

— Какво ли не! — каза отчаяно той. — Напълно съм съсипан, Фил. Свършен!

— Не разбирам.

— Свършен. — Гласът му трепереше.

Дийн го изгледа по-внимателно, като го мереше със сините си очи.

— Наистина изглеждаш окаяно.

— Така е. Обърках всичко. — Той замълча за момент. — Най-добре да започна от самото начало — или това ще те отегчи?

— Ни най-малко. Карай.

Все пак в гласа на Дийн се почувствува колеблива нотка. Пътуването му на изток бе запланувано като ваканция и това, че намираше Гордън Стерет в беда, малко го дразнеше.

— Карай — повтори той и после добави почти шепнешком: — Приключвай с него.

— Е, добре — започна Гордън неуверено. — Върнах се от Франция през февруари и се прибрах у дома в Харисбърг. Стоях там месец и дойдох в Ню Йорк да постъпя на работа в една експортна компания. Вчера ме уволниха.

— Уволниха те?

— Ще стигна и до това, Фил. Искам да ти разкажа всичко откровено. Ти си единственият човек, към когото мога да се обърна в история като тази. Нямаш нищо против да ти разкажа всичко откровено, нали, Фил?

Дийн настръхна още повече. Потупванията по колената станаха механични. Той усети неясно, че го товарят с отговорност; дори не беше сигурен, че иска да чуе подробностите. Макар никога да не се изненадваше, когато Гордън преживяваше някоя малка неприятност, имаше нещо в сегашната му беда, което го отблъскваше и ожесточаваше, въпреки че възбуждаше любопитството му.

— Продължавай.

— В дъното е едно момиче.

— Хм.

Дийн реши, че нищо не може да развали пътуването му. Ако Гордън ще го притеснява, тогава трябва да го вижда по-рядко.

— Казва се Джуъл Хъдсън — продължи скръбният глас от леглото. — Струва ми се, че допреди година е била „непорочна“. Родена е в Ню Йорк, дете на бедно семейство. Сега родителите й са починали и тя живее с една своя стара леля. Срещнах я точно по времето, когато всички започнаха масово да се връщат от Франция. Какво друго ми оставаше, освен да приветствувам новодошлите и да ходя по гости с тях. Така започна всичко, Фил, само от това, че се радвах да видя приятелите си, а те се радваха да видят мене.

— Трябвало е да си по-разумен.

— Знам. — Гордън замълча и после продължи с безразличие: — Представяш ли си, Фил, сега съм изоставен от всички, а не мога да понасям да съм беден. Тогава се появи онова проклето момиче. За известно време тя май се влюби в мен и макар че нямах никакво намерение да се връзвам с нея, така се случи, че все попадах на нея. Можеш да се досетиш с какво трябваше да се занимавам при онези износители. Разбира се, винаги съм искал да рисувам; да илюстрирам списания, там човек може да натрупа пари.

— Защо не си рисувал тогава? Искаш ли да успееш, трябва да се запретнеш и да работиш — препоръча Дийн със студена педантичност.

— Опитах малко, но се получава някак грубо. Аз имам талант, Фил. Мога да рисувам, само че не знам точно как. Трябва да постъпя в рисувално училище, а ми липсват средства. И ето че преди седмица настъпи кризата. Бях стигнал до последния си долар, когато момичето започна да ме преследва. Иска пари. Твърди, че ако не ги получи, щяла да ми напакости.

— Може ли?

— Боя се, че да. Това е една от причините да загубя службата си. Звънеше по всяко време в кантората и накрая чашата преля. Написала писмо, което се кани да изпрати на родителите ми. Здравата ме е хванала. Трябва да й намеря малко пари.

Настъпи мъчителна пауза. Гордън лежеше съвсем неподвижно, стиснал юмруци.

— Съсипан съм — продължи той и гласът му трепереше. — Не съм на себе си, Фил. Ако не знаех, че идваш на изток, щях да се самоубия. Искам да ми заемеш триста долара.

Ръцете на Дийн, които дотогава потупваха голите му глезени, изведнъж замръзнаха — странната отчужденост между двамата стана болезнено напрегната. След секунда Гордън отново заговори:

— Така съм изстискал родителите си, че ме е срам да им поискам и грош.

Дийн и сега не отговори.

— Джуъл казва, че трябва да й дам двеста долара.

— Защо не й покажеш пътя?

— Да, звучи лесно, но тя разполага с няколко мои пиянски писма. За нещастие не е от мекушавите.

Дийн направи гримаса на отвращение.

— Не мога да понасям подобни жени. Трябвало е да се пазиш.

— Знам — призна уморено Гордън.

— Нужно е да гледаш на нещата такива, каквито са. Нямаш ли пари, трябва да работиш и да стоиш далеч от жените.

— На тебе ти е лесно да говориш — започна Гордън и очите му се свиха. — Пълен си с пари.

— Лъжеш се. Родителите ми следят отблизо какво харча. Точно защото имам малко повече свобода, трябва да бъда двойно по-внимателен, да не злоупотребявам с нея.

Той вдигна транспаранта, за да пусне повече слънце.

— Ей богу, не съм, светец — продължи той бавно. — Обичам удоволствията и най ги обичам, когато съм на ваканция като тази, но ти, ти си в ужасно състояние. По-рано никога не съм те чувал да говориш така. Изглежда, си банкрутирал и морално, и финансово.

— Не вървят ли обикновено заедно?

Дийн поклати нетърпеливо глава.

— Около тебе винаги се носи някакъв невидим лъх, който не мога да разбера. И в него май че има нещо зло.

— Това е лъхът на безпокойството, бедността и безсънните нощи — отвърна Гордън доста предизвикателно.

— Не знам.

— О, признавам, че съм потискащ. Потискам и себе си. Но, за бога, Фил, една седмица почивка, един нов костюм, малко пари — и аз ще бъда… ще бъда, какъвто си бях. Фил, ти знаеш, че мога да рисувам като фурия. Но половината време нямам пари да си купя подходящи материали за рисуване, а не мога да рисувам, когато съм уморен, обезсърчен и съсипан. С малко пари ще изкарам няколко седмици и ще се замогна.

— Откъде да знам, че няма да ги дадеш на друга жена?

— Защо ми натякваш? — каза тихо Гордън.

— Не ти натяквам, но не ми е приятно да те виждам такъв.

— Ще ми дадеш ли парите назаем, Фил?

— Не мога да реша така изведнъж. Това са много пари и ще си причиня доста големи неудобства.

— Не ги ли дадеш, ще бъде истински ад за мен. Знам, че хленча, че вината е изцяло моя, но това не ще промени нещата.

— Кога ще можеш да ми ги върнеш?

Това прозвуча окуражаващо, реши Гордън. Вероятно най-разумно беше да е откровен.

— Разбира се, мога да ти обещая, че ще ти ги пратя още следващия месец, но за по-сигурно нека кажем след три месеца. Веднага щом започна да продавам рисунките си.

— А откъде да знам дали ще почнеш да ги продаваш?

Появилата се нова твърдост в гласа на Дийн предизвика у Гордън хладна тръпка на съмнение. Нима бе възможно да не му даде парите?

— Предполагам, че имаш малко доверие в мен.

— Имах, но като те гледам такъв, почвам да се колебая.

— Мислиш ли, че ако не бях на края на въжето, щях да дойда така при тебе? Да не би това да ми доставя удоволствие? — Той млъкна и прехапа устни с чувството, че е по-добре да потисне надигащия се гняв в гласа си. Все пак просителят бе той.

— А, доста лесно се справяш — каза сърдито Дийн. — Поставяш ме в такова положение — не ти ли дам парите, ще излезе, че съм паразит, о, да, точно така постъпваш. И нека ти кажа, че и за мен не е така лесно да намеря триста долара. Доходът ми не е чак дотам голям и подобна сума ще го прати по дяволите.

Той стана от стола и започна да се облича, като внимателно избираше дрехите. Гордън протегна ръце и се хвана за края на леглото. С голяма мъка преодоля желанието си да изкрещи. Главата му се цепеше и бучеше, в устата му бе сухо и горчиво и той усещаше как треската в кръвта му започва да бие с безброй равномерни удари като капки, бавно падащи от покрив.

Дийн върза с вещина вратовръзката си, вчеса веждите си и важно махна парченце тютюн от зъбите си. После напълни табакерата с цигари, грижливо хвърли празната кутия в кошчето за боклук и сложи табакерата в джоба на жилетката си.

— Закусил ли си? — попита той.

— Не. Аз вече не закусвам.

— Е, добре, ще излезем и ще хапнем нещо. За парите ще решим после. Дотегна ми тази тема. Аз дойдох на изток да се забавлявам. Да отидем в Йейлския клуб — продължи намусено той и добави с подразбиращ се упрек: — Напуснал си службата. Сега няма какво да правиш.

— Ако имах малко пари, ще се намерят куп неща за правене.

— За бога, остави тази тема на мира поне за малко! Няма смисъл да помрачаваш цялото ми пътуване. Ето, ето ти малко пари.

Той извади от портфейла си банкнота от пет долара и я подхвърли на Гордън, който я сгъна внимателно и я сложи в джоба си. На бузите му се появиха нови червени петна, но прибавеният огън не бе от треската. За миг, преди да тръгнат, очите им се срещнаха и в този миг и двамата намериха причина бързо да сведат надолу поглед. Защото в същия момент те изведнъж и съвсем определено се намразиха.

II

Пето Авеню и Четирийсет и четвърта улица гъмжаха от обедната тълпа. Богатото щастливо слънце нахлуваше със златото си през дебелите витрини на модните магазини и огряваше мрежестите дамски чанти и бисерните огърлици, поставени в кутии от синьо кадифе, пищните многоцветни, ветрила от пера, дантелите и коприната на скъпите рокли, лошите картини и изящните старинни мебели в претрупаните изложбени зали за вътрешна декорация.

Работнички, на двойки, на групи и на цели рояци, се шляеха край витрините и избираха бъдещите си будоари от някоя разкошно наредена спалня, която включваше дори и мъжка копринена пижама, сложена по домашному върху леглото. Заставаха пред бижутериите и сочеха годежните си и сватбени пръстени и платинените ръчни часовници. После продължаваха нататък, за да разгледат ветрилата от пера и мантата, като междувременно стомасите им мелеха сандвичите и сладоледите, изядени на обяд.

Тълпата бе изпъстрена с мъже в униформи, моряци от великата флота, акостирала в Хъдсън, войници с дивизионните си отличителни знаци от Масачусетс до Калифорния, които страшно искаха да бъдат забелязани, за да открият, че на великия град му е дошло до гуша от войници, освен ако не са добре наблъскани в красиви редици и не се чувствуват неудобно под тежестта на раниците и пушките.

Дийн и Гордън се лутаха сред тази навалица. Първият се заинтересува и оживи от буйното и ярко мнозинство; на втория то припомни колко пъти той самият е бил един от тълпата, уморен, недохранен, грохнал от работа, разгулен. За Дийн борбата на тия хора беше значима, младежка, весела; за Гордън тя бе ужасна, безсмислена и безкрайна.

В Йейлския клуб те срещнаха група свои бивши съученици, които гръмогласно приветствуваха гостуващия в града Дийн. Разположиха се в полукръг на кресла и столове с високи облегала и всички пиха уиски.

На Гордън разговорът се стори досаден и безкраен. Обядваха заедно en masse, стоплени от алкохола в началото на следобеда. Готвеха се за бала вечерта, обещаващ да бъде най-хубавата забава след войната.

— Ще бъде и Идит Брейдин — каза някой на Гордън. — Тя май ти е стара любов. Не бяхте ли и двамата от Харисбърг?

— Да. — Гордън се опита да промени темата. — Срещам понякога брат й. Пише се социалист. Издава вестник или нещо подобно в Ню Йорк.

— Не е като веселата си сестра, а? — продължи натрапчивият му осведомител. — Ще бъде с един третокурсник на име Питър Химел.

Гордън имаше среща в осем часа с Джуъл Хъдсън, обещал бе да й намери пари. Няколко пъти нервно погледна ръчния си часовник. В четири часа за негово облекчение Дийн стана и обяви, че отива в „Ривърс Брадърс“ да си купи яки и вратовръзки. Но за голям ужас на Гордън, когато излизаха от клуба, още един от компанията се присъедини към тях. Сега Дийн беше във весело настроение, щастлив, в очакване на вечерната забава. Беше дори малко възбуден. В „Ривърс“ той си избра десетина връзки, като при всеки избор дълго се консултираше с другия човек. Не мисли ли, че тесните връзки отново стават модерни? Не е ли срамота, че „Ривърс“ не внасят вече яки „Уелш Марготсън“? По-хубава яка от „Ковингтън“ никога не е имало.

Гордън изпадна в нещо като паника. Той искаше да получи незабавно парите. Сега го обзе и смътната идея да присъствува на бала. Искаше да види Идит — Идит, която не бе срещал от онази романтична нощ в извънградския клуб на Харисбърг точно преди да замине за Франция. Любовта им угасна, удавена в бъркотията на войната, и бе почти забравена през онези три фантастични месеца, но образът на Идит, трогателен, жизнерадостен, ведно с празната й бъбривост, неочаквано се появи пред него и донесе със себе си стотици спомени. В колежа той харесваше лицето на Идит с някакво отчуждено, но все пак нежно възхищение. Обичаше да я рисува — в стаята му висяха десетина нейни скици, как играе голф, как плува, можеше със затворени очи да нарисува дръзкия й, но задържащ вниманието профил.

Напуснаха „Ривърс“ в пет и половина и спряха за момент на тротоара.

— Така — каза весело Дийн, — сега съм напълно готов. Мисля да се върна в хотела да се обръсна, подстрижа и масажирам.

— Много добре — каза спътникът им, — и аз ще дойда с теб.

Гордън се чудеше дали пък в края на краищата няма да претърпи поражение. С мъка се удържа да не се обърне към човека и да не излае: „Махай се, дявол да те вземе!“ В отчаянието си той допусна, че Дийн може би е разговарял с натрапника и нарочно го води със себе си, за да избегне спора за парите.

Влязоха в „Билтмор“ — един „Билтмор“, гъмжащ от момичета, главно от Запада и Юга, цяло съзвездие от дебютантки, стекли се от много градове за бала на прочута студентска организация, от прочут университет. Но за Гордън те бяха просто лица от някакъв сън. Той мобилизира силите си за един последен апел, без да е сигурен в резултата, когато Дийн се извини пред другия човек, хвана Гордън за ръката и го отведе встрани.

— Горди — каза бързо той, — премислих всичко внимателно и реших, че не мога да ти заема тия пари. Иска ми се да ти помогна, но чувствувам, че не трябва… това ще ми обърка бюджета за цял месец.

Гордън мрачно го наблюдаваше и се чудеше как досега не е забелязал колко са щръкнали горните му предни зъби.

— Страшно съжалявам, Гордън — продължи Дийн, — но това е положението.

Извади портфейла си и бавно отброи седемдесет и пет долара в банкноти.

— Ето — каза той и му подаде парите, — седемдесет и пет долара или общо осемдесет. Това са всичките пари, които имам у себе си, освен ония, които ще похарча по време на пътуването си.

Гордън вдигна машинално стиснатата си в юмрук ръка, отвори я, сякаш държеше щипци, и отново я затвори заедно с парите.

— Ще те видя на бала — измънка Дийн. — Сега трябва да вървя в бръснарницата.

— Довиждане — каза Гордън с напрегнат и дрезгав глас.

— Довиждане.

Дийн понечи да се усмихне, но изглежда, промени намерението си. Кимна енергично с глава и изчезна.

Но Гордън продължаваше да стои, красивото му лице изкривено от отчаяние, здраво стиснал пачката банкноти в ръката си. После очите му се замъглиха от внезапно бликналите сълзи и той тромаво се запрепъва надолу по стълбите на „Билтмор“.

III

Около девет часа същата вечер двама души излязоха от един евтин ресторант на Шесто Авеню. Бяха грозни, недохранени и невъобразимо тъпи. Липсваше им дори онзи животински порив, който придава известен цвят на живота. Неотдавна, премръзнали и гладни, те бяха въшлясали в един мръсен град в чужда страна. Бяха бедни и без приятели. Течението ги носеше от рождението им и щеше да ги носи и до самата им смърт. Бяха в униформата на войници от армията на Съединените щати и на раменете им имаше знаци, че са от дивизията на Ню Джързи. Бяха пристигнали преди три дни.

По-високият от двамата се казваше Каръл Кий, име, което подсказваше, че макар и съвсем разредена от поколения на деградация, в него течеше кръв с известна сила. Но човек можеше до безкрай да се взира в дългото, без брадичка лице, в тъпите воднисти очи и високи скули и да не открие дори намек за потомствено достойнство и вродена съобразителност.

Приятелят му бе мургав, кривокрак, с миши очи и с много пъти чупен, крив нос. Предизвикателният му вид бе очевидно поза, защитно оръжие, изработено в оня свят на ръмжене и хапене, на физически блъфове и физически заплахи, в който той цял живот се бе движил. Казваше се Гюс Роуз.

Те напуснаха ресторанта и се повлякоха по Шесто Авеню, като с голямо удоволствие и пълно безразличие дъвчеха клечки за зъби.

— Сега накъде? — попита Роуз и тонът му подсказваше, че не би се изненадал, ако Кий предложеше островите на южните морета.

— Какво ще кажеш, ако опитаме да намерим малко уиски?

Забраната все още не бе настъпила. Плахостта в предложението се дължеше на това, че законът не разрешаваше продажбата на алкохол на войници.

Роуз прие с ентусиазъм.

— Хрумна ми една идея — продължи Кий след моментен размисъл. — Тук някъде имам брат.

— В Ню Йорк?

— Да. Той е стар. — Искаше да каже, че брат му е по-възрастен от него. — Келнер е в един загубен ресторант.

— Може би ще успее да ни намери уиски.

— Сигурно.

— Повярвай ми, още утре ще сваля тази проклета униформа. И повече никога няма да я навлека. Ще си купя редовни дрехи.

— Аз също.

Тъй като общите им средства бяха по-малко от пет долара, това им намерение можеше да се приеме като приятна игра на думи, безвредна и утешителна. Тя, изглежда, достави удоволствие и на двамата, защото те я подсилиха с хилене и споменаване на някои високопоставени библейски личности. За по-голяма важност прибавиха многократно възклицания като: „О, боже!“, „Сещаш се, нали?“, „Има си хас!“

Цялата духовна храна на тия хора се състоеше от носов коментар, наситен с ругатни и отправян през годините към една или друга институция — армията, бизнеса или приюта, — това им поддържаше живота; а също така и към непосредствения им началник в дадена институция. До тази сутрин институцията беше „правителството“, а прекият началник — „капитанът“. Те се бяха освободили от тях и сега се чувствуваха някак неловко до поемането на следващата си тегоба. Бяха несигурни, сърдити и напрегнати. Прикриваха това с преструвката, че уж изпитват неимоверно облекчение, че са вън от армията, и се самоубеждаваха, че военната дисциплина никога вече няма да властвува над техния непокорен, свободолюбив дух. Всъщност те биха се чувствували повече у дома си в затвора, отколкото в тази новооткрита и неоспорвана свобода.

Изведнъж Кий ускори ход. Роуз вдигна глава и като проследи погледа му, видя, че на петдесет метра от тях, по-долу на улицата, се събираше тълпа. Кий се ухили и започна да тича към тълпата. Роуз също се засмя и заситни с кривите си нозе след големите тромави крачки на своя приятел.

Стигнаха външния край на тълпата и веднага се превърнаха в неделима част от нея. Тя се състоеше от парцаливи граждани, по-жадни и от тях за уиски, и войници от различни дивизии и в различни степени на трезвост, всички заобиколили един жестикулиращ дребен евреин с дълги черни бакенбарди. Той махаше с ръце и произнасяше пламенна, но кратка реч. Кий и Роуз си бяха пробили път до самата трибуна и докато думите проникваха в тъпото им съзнание, изучаваха оратора със силно подозрение.

— Какво получихте от войната? — викаше свирепо ораторът. — Погледнете се, погледнете се! Богати ли сте? Получихте ли обещаните ви пари? Не. Щастливи сте, че останахте живи и стоите на двата си здрави крака. Щастливи сте, че се върнахте и не намерихте жена си избягала с някой богаташ, откупил се от армията! Затова сте щастливи! Кой друг освен Дж. П. Морган и Джон Д. Рокфелер спечелиха от нея?

В този миг речта на дребния евреин бе прекъсната от нечий враждебен юмрук, попаднал точно в брадата му, и той политна назад и се просна на паважа.

— Проклети болшевики! — извика един огромен войник ковач, който бе нанесъл удара. Чуха се гласове на одобрение и тълпата стегна по-тясно обръча си.

Евреинът с олюляване се изправи, но веднага пак се строполи, преди да го достигнат десетина насочени към него юмруци. Този път остана на земята, като дишаше тежко, а от разкъсаната му отвън и отвътре устна течеше кръв.

Избухна взрив от крясъци и минута след това Кий и Роуз бяха повлечени от бъркотията на тълпата надолу по Шесто Авеню. Начело стояха слабичък цивилен с широкопола шапка и снажният войник, който набързо прекрати речта. Тълпата учудващо бе набъбнала до застрашаващи размери, придружена от поток незаангажирани граждани, които вървяха по тротоарите и с непрекъснатите викове „ура“ й оказваха морална подкрепа.

— Къде отиваме? — извика Кий на най-близкия до него човек.

Съседът посочи към водача с меката шапка.

— Оня приятел знае къде има много такива. Ще им дадем да се разберат!

— Ще им дадем да се разберат! — Кий прошепна радостно на Роуз, който от своя страна възторжено повтори фразата на спътника си отдясно.

Процесията се понесе по Шесто Авеню, като от време на време към нея се присъединяваха войници и моряци, вливаха се и цивилни с неизбежния вик, че и те току-що са напуснали армията, сякаш показваха карта за влизане в новосъздаден клуб за спорт и развлечение.

После процесията зави по една странична улица и се устреми към Пето Авеню. Тук-там се заговори, че отиват ма митинг на „червените“ в Толивър Хол.

— Къде е това?

Въпросът обходи множеството и миг по-късно отговорът долетя обратно. Толивър Хол се намираше на Десета улица. Там вече чакала друга група войници, която щяла да разпръсне митинга.

Но Десета улица беше много далече и новината предизвика всеобщо негодувание. Част от процесията се разпиля. Между тях бяха Роуз и Кий. Те забавиха хода си и оставиха по-ентусиазираните да ги задминат.

— По-добре да намерим уиски — каза Кий, когато спряха и си проправиха път до тротоара сред дюдюканията: „Страхливци и ренегати!“

— Наблизо ли работи брат ти? — попита Роуз и си придаде вид, сякаш преминава от дребнавото към възвишеното.

— Тука трябва да е — отвърна Кий. — Не съм го виждал от години. Бях в Пенсилвания. Може би и без това не работи вечер. Точно тук е. Сигурно ще ни намери, стига да не се е преместил.

След неколкоминутно обикаляне из улицата те откриха мястото — едно загубено ресторантче с масички, застлани с покривки, някъде между Пето Авеню и Бродуей. Кий влезе да пита за брат си Джордж, а Роуз остана да чака отвън на тротоара.

— Напуснал е — излизайки, каза Кий. — Сега е келнер в „Делмонико“.

Роуз кимна дълбокомислено с глава, сякаш тъкмо това бе очаквал. Защо да се изненадваме, че способният човек от време на време сменя работата си. Той също познавал един келнер и както си вървяха, подеха дълъг разговор за това дали келнерите печелят повече от заплатите си или от бакшиши, и накрая решиха, че това зависи от общественото положение на заведението, в което са наети. След като си размениха вълнуващи сцени на милионери, които вечерят в „Делмонико“ и които след всяка половин бутилка шампанско хвърлят по петдесет долара бакшиш, и двамата тайно решиха да станат келнери. Всъщност зад тясното чело на Кий се роди мисълта да помоли брат си да му намери работа.

— Келнерът може да изпие всичкото шампанско, забравено в бутилките от тия приятели — подсказа с известна наслада Роуз и после добави дошлото му по-късно наум: — О, господи!

Докато стигнат „Делмонико“, стана десет и половина и те с изненада видяха поток от таксита да спират едно след друго пред входа и от тях да слизат прелестни гологлави млади дами и всяка придружена от по някой важен господин във вечерно облекло.

— Тук има бал — каза Роуз със страхопочитание. — По-добре да не влизаме. Той сигурно е зает.

— Не, не, ще ни услужи.

След известно колебание те влязоха през една врата, която им се стори най-скромна, и обзети от нерешителност, веднага нервно се свиха в най-незабележимия ъгъл на малката столова, в която се бяха озовали. Свалиха каскетите и ги стиснаха в ръце пред себе си. Униние надвисна над тях като облак и двамата едновременно се стреснаха, когато някаква врата в другия край на стаята се отвори с трясък и от нея като комета излетя келнер, префуча по пода и изчезна през друга врата на противоположната страна.

Едва след три подобни мълниеносни прелитания търсачите събраха достатъчно кураж и се осмелиха да спрат един келнер. Той се обърна, изгледа ги подозрително, после приближи с меки, котешки стъпки, сякаш готов всеки миг да им обърне гръб и да побегне.

— Чувай — започна Кий. — Да познаваш случайно брат ми? Той е келнер тук.

— Казва се Кий — отбеляза Роуз.

Да, келнерът познаваше Кий. Мислеше, че е горе. Сега в централната зала балът бил в разгара си. Обеща да му каже.

Десет минути по-късно Джордж Кий се появи и с най-голямо подозрение поздрави брат си. Неговата първа и най-естествена мисъл беше, че са дошли да му искат пари.

Джордж беше също висок и мекушав, но приликата с брат му свършваше дотук. Очите на келнера не бяха тъпи, а живи и с огънчета в тях. Маниерите му бяха изискани, салонни и леко надменни. Размениха си обичайните новини. Джордж беше женен и имаше три деца. Той прояви известен интерес, но не беше впечатлен от новината, че Каръл е бил на фронта с армията. Това разочарова Каръл.

— Джордж — каза по-малкият брат след изчерпването на любезностите, — искаме нещо за пиене, а на нас не продават. Можеш ли да ни намериш?

Джордж се замисли.

— Разбира се. Навярно ще мога. Но може да се наложи да почакате половин час.

— Добре — съгласи се Каръл, — ще чакаме.

При тия думи Роуз понечи да седне в едно удобно кресло, но веднага бе приканен да стане от възмутения Джордж.

— Ей! Внимавай, чуваш ли? Тук не може да се сяда. Тази стая е подредена за среднощен банкет.

— Не бой се, няма да го заразя — каза Роуз обидено. — Вече съм минал през обезвъшлителя.

— Няма значение — отвърна строго Джордж, — ако оберкелнерът ме види, че разговарям тук, здравата ще си изпатя.

— О!

Споменаването на оберкелнера изясни напълно положението и на двамата. Те почнаха нервно да мачкат войнишките си кепета в очакване на следващото наставление.

— Вижте какво — заговори Джордж след малка пауза, — знам място, където можете да почакате. Елате с мен.

Те го последваха през далечната врата, минаха през някакъв безлюден килер, изкачиха две тъмни виещи се стълби и накрая влязоха в малка стаичка, натъпкана с камари от кофи и четки за бърсане на пода и осветена от една-единствена мижава електрическа крушка. Джордж ги остави там, след като им изпроси два долара и обеща да се върне след половин час с бутилка уиски.

— Бас държа, че Джордж печели пари — каза мрачно Кий и седна на една обърната кофа. — Басирам се, че прави по петдесет долара на седмица.

Роуз кимна с глава и се изплю.

— И аз също.

— И за кои каза, че е балът!

— За някакви колежани. Йейлския колеж.

И двамата важно кимнаха един към друг.

— Чудя се къде ли е сега оная тълпа войници.

— Не знам. Но знам, че е ужасно далече за мен.

— И за мене. Не мож ме излъга да бия толкоз път.

След десет минути ги обзе безпокойство.

— Ще взема да видя какво има там — каза Роуз и предпазливо тръгна към другата врата.

Вратата беше двукрила, облечена в зелено сукно, и той я открехна на няколко сантиметра.

— Виждаш ли нещо?

Вместо отговор Роуз само шумно си пое дъх.

— По дяволите! Ако щеш вярвай, но тук има пиене.

— Пиене?

Кий отиде при Роуз на вратата и жадно впери поглед.

— Ако ще, нека се разчуе, но това наистина е алкохол — каза той след миг съсредоточено взиране.

Това бе стая, двойно по-голяма от тази, в която се намираха, и в нея бе приготвен блестящ пир от напитки. Имаше дълги стени от редуващи се бутилки, наредени край две застлани с бели покривки маси: уиски, джин, коняк, френски и италиански вермути и портокалов сок, да не споменаваме за внушителното количество сифони и две големи празни купи за пунш. В стаята все още нямаше никой.

— Това е за бала, който току-що започва — прошепна Кий. — Чуваш ли цигулките? Знаеш ли, приятелю, не бих имал нищо против и аз да му ударя един танц.

Те затвориха безшумно вратата и се спогледаха с пълно разбиране. Не беше нужно да се убеждават.

— Иска ми се да докопам няколко от тия бутилки — отсече Роуз категорично.

— Аз също.

— Допускаш ли, че може да ни видят?

Кий замислено преценяваше.

— Май е по-добре да почакаме, докато почнат да ги пият. Както са ги наредили, сигурно знаят броя им.

Няколко минути те обсъждаха този въпрос. Роуз настояваше още сега, преди някой да е влязъл, да вземе една бутилка и да я мушне под палтото си. От своя страна Кий препоръчваше предпазливост. Страхуваше се да не навреди на брат си. Ако изчакат да отворят няколко бутилки и тогава вземат една, всеки щеше да помисли, че ги е задигнал някой от колежаните.

Те все още спореха, когато Джордж прекоси бързо стаята, измърмори им нещо и изчезна зад зелената врата. Минута след това те чуха как изгърмяха няколко тапи, после шум от чупене на лед и плисък на течност. Джордж приготвяше пунша.

Войниците си размениха радостни усмивки.

— О, господи! — прошепна Роуз. Джордж отново се появи.

— Само не вдигайте шум, момчета — каза бързо той. — След пет минути ще ви донеса уискито.

Келнерът пак изчезна през вратата, от която бе дошъл.

Щом стъпките му заглъхнаха по стълбите, Роуз внимателно се огледа и после се втурна в стаята на насладите. Миг след това се показа с бутилка в ръка.

— Чуй какво ще ти кажа — заговори той, когато седяха и сияещи вкусваха първата си глътка. — Ще почакаме, докато се върне, и ще го помолим да изпием тук донесеното от него питие, разбираш, нали? Ще му кажем, че няма къде да го изпием, разбираш, нали? Така че, когато няма никой, ще можем да се вмъкваме в стаята и да пъхаме по една бутилка под палтата си. Ще съберем достатъчно, да ни държат влага за няколко дни. Разбираш, нали?

— Ясно — съгласи се въодушевено Кий. — О, господи! И ако искаме, можем по всяко време да продаваме и на войниците.

За момент притихнаха, унесени от тази розова идея.

После Кий откопча яката на войнишкия си шинел.

— Тук е топло, нали?

Роуз веднага се съгласи.

— Горещо като в ада.

IV

Тя беше все още доста ядосана, когато излезе от тоалетната, прекоси междинната приемна, в която се разменяха любезности и която извеждаше към балната зала, ядосана не толкова от станалото, все пак при нейния светски живот това беше просто баналност, но защото се случи именно тази вечер. Не се сърдеше на себе си. Тя бе действувала с онази добре премерена смес от гордост и сдържано състрадание, което винаги използуваше. Срязала го бе изкъсо и ловко.

Това се случи в тяхното такси, на излизане от „Билтмор“ — едва бяха отминали първия ъгъл. Той вдигна несръчно дясната си ръка — тя бе седнала отдясно — и се опита да я настани около яркочервеното й, поръбено с кожа манто. Това само по себе си беше грешка. Далеч по-изящно е за един млад човек, който се мъчи да прегърне млада дама, в чието съгласие не е сигурен, първо да я обгърне с по-далечната си ръка. Така се избягва тромавото движение с по-близката ръка.

Втората му faux pas[1] беше несъзнателна. Тя бе прекарала следобеда във фризьорския салон; мисълта, че може да се случи някакво нещастие с косата й, беше крайно противна — и ето, когато Питър предприе своя нещастен опит, леко докосна с острото на лакета си косата й. Това беше неговата втора faux pas. Две бяха достатъчни.

Той започна да мънка. Още при първото мънкане тя реши, че момчето е просто едно колежанче — Идит беше двайсет и две годишна и във всеки случай този бал, първият по рода си от войната насам, й напомняше, с ускорения ритъм на своите асоциации, за нещо друго, за друг бал и друг човек, човек, за когото нейните чувства са били нещо повече от сълзливо младежко бленуване. Идит Брейдин сякаш се влюбваше в своя спомен за Гордън Стерет.

И така, тя излезе от тоалетната на „Делмонико“, остана за секунда на прага на вратата и хвърли поглед над рамената на облечения в тъмно човек пред нея към групичката йейлски студенти, които пърхаха като черни пеперуди около подножието на стълбите. От стаята, останала зад нея, навън се носеше тежък аромат, предизвикан от минаващите насам и нататък благоухаещи млади красавици — на богати парфюми и деликатния, наситен със спомени прах на ароматичните пудри. В коридора тези мирис добиваше острия дъх на цигарен дим и после запълзяваше чувствено надолу по стълбите и проникваше в залата на студентския бал. Тя добре познаваше този мирис — възбуждащ, стимулиращ, вълнуващо сладък — мириса на модния бал.

Идит се замисли за собствената си външност. Голите й ръце и рамене бяха напудрени до кремавобяло. Знаеше, че изглеждат много меки и щяха да блестят като мляко на фона на черните гърбове, които щяха да ги подчертават тази нощ. Прическата й бе истински успех. Обилната й червеникава коса бе накъдрена, нагъната, начупена, за да се получи накрая едно предизвикателно чудо от извивки. Устните й бяха красиво гримирани в тъмен кармин. Ирисите на очите бяха нежни, деликатно сини, като порцеланови. Тя бе едно завършено, безкрайно изящно, почти съвършено творение на красотата — издържана в безупречна линия — от сложната прическа до двете стройни крачета.

Помисли и за това, което щеше да говори на таз вечерното веселие, вече леко претоварено от звуците на силен и приглушен смях, от шумоленето на обувките, от движението на двойките нагоре и надолу по стълбите. Щеше да говори на езика, който бе говорила много години, нейния си език, съставен от модни изрази, малко вестникарски щампи и колежански жаргон, но всичко вътрешно обединено в едно цяло — малко нехайно, леко провокационно и изтънчено сантиментално. Тя едва се усмихна, когато чу някакво момиче, седнало на стълбите близо до нея, да казва:

— Ти не знаеш и половината от това, мили!

С усмивката и ядът й се стопи за миг, тя затвори очи и пое дълбоко дъха на насладата. Отпусна ръце и те помилваха гладката тъкан, която покриваше и подчертаваше фигурата й. Идит никога не бе чувствувала така силно собствената си мекота, не бе се радвала така много на белотата на собствените си ръце.

„Аз ухая на сладост — каза тя просто на себе си и тогава й хрумна друга мисъл: — Създадена съм за любов.“

Хареса й музиката на думите и тя повторно си ги помисли; после в неизбежна последователност се появи новороденият изблик на мечти за Гордън. Приумиците на нейното въображение, което преди два месеца й бе открило неподозираното желание да види отново Гордън, сякаш сега нарочно я водеше тук, в този час, на този бал.

Въпреки целия блясък на красотата си Идит беше сериозно, бавно мислещо момиче. В нея имаше частица от същия оня стремеж да разсъждава, от оня младежки идеализъм, които бяха превърнали брат й в социалист и пацифист. Хенри Брейдин бе напуснал Корнуел, където преподадаше икономика, за да дойде в Ню Йорк и да излива последните лечебни средства срещу нелечими злини в колоните на един радикален седмичен вестник.

Идит, недотам глупава, щеше да е доволна да излекува Гордън Стерет. У него имаше някаква слабост, за която тя искаше да се погрижи; известна безпомощност, която искаше да защити. Нуждаеше се от някой, когото отдавна познаваше, от някой, който отдавна я обичаше. Чувствуваше се уморена. Искаше да се омъжи. Заради един куп писма, десетина картини и толкова спомени, и тази умора, тя бе решила, че следващия път, когато види Гордън, отношенията им ще се променят. Ще каже нещо и те ще се променят. Ето тази вечер. Това бе нейна вечер. Всички вечери бяха нейни.

Мислите й бяха прекъснати от един сериозен студент с обидена физиономия, който с пресилена официалност застана пред нея и се поклони необикновено ниско. Това бе човекът, с когото бе дошла — Питър Химел. Беше висок и смешен, с рогови очила, и имаше някакъв привлекателно чудат вид. Но сега изведнъж й стана неприятен вероятно защото не успя да я целуне.

— Е — започна тя, — още ли ми се сърдиш?

— Ни най-малко.

Тя пристъпи и го хвана под ръка.

— Съжалявам — каза тихо тя. — Не знам защо реагирах по такъв начин. Тази вечер, по някаква странна причина, настроението ми е съвсем шантаво. Извинявай.

— Няма защо — измънка той, — всичко е наред.

Почувствува се неприятно смутен. Нима продължаваше да му натяква неотдавнашния неуспех?

— Получи се грешка — продължи тя в същия съзнателно нежен тон. — И двамата ще я забравим.

Той я мразеше за тия й думи.

След няколко минути те се придвижиха към дансинга. В същото време дузина членове на специално наетия джазов оркестър, като се поклащаха и въздишаха, уведомяваха тълпата в залата, че „ако саксофонът и аз останем насаме, ще си правим добра компания…“

Един мъж с мустаци му взе дамата.

— Здравейте — започна с укор той. — Май не си спомняте за мен!

— Просто не мога да се сетя за името ви — отвърна весело тя, — иначе добре ви познавам.

— Срещнах ви на… — Гласът печално се отдалечи, защото в танца се вряза нов кавалер с много руса коса. Идит промърмори към непознатия конвенционалното:

— Благодаря ви от сърце… Поканете ме по-късно пак.

Силно русият младеж настоя да се ръкуват в изблик на ентусиазъм. Тя го прие като един от многобройните си познати на име Джими, но второто му име бе мистерия. Спомни си дори, че той притежаваше особен ритъм в танца, и когато заиграха, откри, че не бе се излъгала.

— Дълго ли ще останете тук? — прошепна той поверително.

Тя се отпусна назад и го изгледа.

— Няколко седмици.

— Къде сте отседнали?

— „Билтмор“. Обадете се някой ден.

— Непременно — увери я той. — Ще се обадя. Ще пием чай.

— С удоволствие. Обадете се.

Покани я мургав младеж с подчертана официалност.

— Не си спомняте за мен, нали? — каза важно той.

— Мисля, че да. Името ви е Харлан.

— Не. Барлоу.

— А, все пак знаех, че е от две срички. Нали вие свирехте така хубаво на хавайска китара на забавата в дома на Хауард Маршъл?

— Свирех, но не…

В танца се намеси младеж със силно щръкнали зъби. Идит усети лек дъх на уиски. Тя харесваше пийналите мъже. Така те бяха много по-весели, признателни и любезни. По-лесно се говореше с тях.

— Казвам се Дийн. Филип Дийн — заяви бодро той. — Знам, че не си спомняте за мен, но вие идвахте в Ню Хейвън с едно момче, с което през последната година живеехме в обща стая. Гордън Стерет.

Идит бързо вдигна глава.

— Да, идвах два пъти с него… при Пъмп и Слипър… и на бала на третокурсниците.

— Вие сте го видели, разбира се — подхвърли Дийн небрежно. — Той е тук тази вечер. Преди минута го зърнах.

Идит се сепна въпреки предчувствието си, че той непременно ще бъде тук.

— О, не, все още не съм…

Появи се някакъв шишко с червена коса.

— Здравей, Идит — започна той. Тя се подхлъзна и леко се препъна.

— Прощавай, мили — промърмори механично тя.

Идит бе видяла Гордън — Гордън, много пребледнял и апатичен, облегнат до една врата, пушеше и оглеждаше залата. Идит забеляза колко е изпито и бледо лицето му и че ръката, която поднесе цигарата към устните, трепереше. Сега те танцуваха доста близо до него.

— Канят толкова излишни хора, че човек… — оплакваше се нисичкият мъж.

— Здравей, Гордън — извика Идит през рамото на партньора си. Сърцето й лудо биеше.

Големите, му черни очи бяха приковани в нея. Той пристъпи към тях. Но кавалерът й я отдалечи и тя отново чу блеещия му глас:

— Но половината мъжкари се надрънкват и си тръгват рано, така че…

После някой до нея проговори с плътен тембър:

— Разрешавате ли?

И изведнъж тя вече танцуваше с Гордън. Едната му ръка беше около нея. Почувствува я как конвулсивно се сви; почувствува ръката му с разперени пръсти на гърба си. А нейната ръка, с малката дантелена кърпичка, потъна в неговата.

— О, Гордън — започна тя задъхано.

— Здравей, Идит.

Тя отново се подхлъзна и докато се оправяше, политна напред и лицето й докосна черния плат на неговия смокинг. Обичаше го, знаеше, че го обича… после за мир настъпи мълчание и някакво странно чувство на тревога пропълзя в нея. Нещо не беше наред.

Тя осъзна причината и изведнъж сърцето й се обърна и замря. Той беше жалък, нещастен, малко пиян и крайно уморен.

— О! — извика тя неволно.

Той сведе очи към нея. Идит видя, че те са кръвясали и се въртят не по негова воля.

— Гордън — прошепна тя, — да седнем, искам да седна.

Бяха почти в средата на дансинга, но тя видя как двама души се устремяват към нея от двата противоположни края на залата, така че спря, сграбчи отпуснатата ръка на Гордън и започна да си проправя път през тълпата със стиснати устни, с малко пребледняло под ружа лице и бликнали в очите сълзи.

Тя намери място горе, на покритата с килими стълба, и той се отпусна тежко до нея.

— Е — започна той, като се взираше неуверено в нея, — искрено се радвам да те видя, Идит.

Тя го погледна, без да отговори. Ефектът от състоянието му я порази. Години наред Идит бе наблюдавала хора в различна степен на напиване — от чичовците й та чак до шофьорите, и чувствата й варираха от забавлението до погнусата, но сега за първи път я обзе ново чувство — чувството на неизразим ужас.

— Гордън — каза с укор тя, почти разплакана, — изглеждаш съвсем окаяно.

Той кимна с глава.

— Имах неприятности, Идит.

— Неприятности?

— Най-различни. Не казвай нищо на родителите ми, но аз съм съсипан. Здравата съм я загазил, Идит.

Долната му устна висеше. Той сякаш едва я виждаше.

— Не може ли… не можеш ли — започна тя колебливо, — не можеш ли да ми разкажеш какво ти е, Гордън? Знаеш, че винаги съм се интересувала от тебе.

Идит прехапа устни, възнамеряваше да каже нещо по-силно, но накрая разбра, че не може да го изрече. Гордън поклати мрачно глава.

— Не мога. Ти си добра жена. Не мога да занимавам една добра жена с историята си.

— Глупости — извика тя предизвикателно. — Мисля, че е направо обидно да наричаш някого добра жена с такъв тон. Това звучи като плесница. Ти си пил, Гордън.

— Благодаря. — Той наведе печално глава. — Благодаря за информацията.

— Защо пиеш?

— Защото съм ужасно нещастен.

— И мислиш, че пиенето ще ти помогне?

— Ти какво — опитваш се да ме превъзпиташ ли?

— Не. Опитвам се да ти помогна, Гордън. Не би ли ми казал какво ти има?

— Забъркал съм се в страшна каша. Най-добре е да се преструваш, че не ме познаваш.

— Защо, Гордън?

— Съжалявам, че те откъснах от танца, това не е честно спрямо теб. Както се казва, ти си чиста жена. Ето, сега ще ти намеря друг партньор.

Той се изправи тромаво на крака, но тя се пресегна и го притегли до себе си на стълбите.

— Седни, Гордън. Не ставай смешен. Обиждаш ме. Постъпваш като… като побъркан…

— Признавам. Малко съм побъркан. Нещо в мен не е наред, Идит. Загубих нещо от себе си. Няма значение.

— Има. Довери ми се.

— Просто така. Аз винаги съм бил особен… малко по-различен от другите момчета. В колежа беше добре, но сега всичко някак се обърка. Вече четири месеца в душата ми нещо се къса като кукички на дреха, още няколко кукички и всичко ще рухне. Аз съвсем постепенно полудявам.

Той впери поглед в нея, започна да се смее и тя се отдръпна.

— За какво говориш?

— За себе си — отвърна той. — Аз полудявам. Цялото това място ми се струва като сън… този „Делмонико“…

Тя забеляза, че докато говореше, той съвсем се промени. Не беше вече шеговит, весел и безгрижен, обзели го бяха някаква тежка апатия и отчаяние. Тя почувствува отвращение, последвано от лека и неочаквана скука. Гласът му сякаш идваше от някаква бездънна пустота.

— Идит — каза той, — някога мислех, че съм умен, талантлив художник. Сега знам, че съм нищо. Не мога да рисувам, Идит. Не знам защо ти разказвам всичко това.

Тя кимна разсеяно.

— Не мога да рисувам, не мога нищо да правя. Беден съм като черковна мишка. — Засмя се горчиво и доста високо. — Превърнах се в жалък просяк, пиявица за моите приятели. Аз съм неудачник и съм адски беден.

Отвращението й растеше. Този път тя едва кимна с глава, като чакаше първата възможност да стане. Изведнъж очите на Гордън се наляха със сълзи.

— Идит — изхлипа той, обръщайки се към нея явно с голямо усилие да се овладее, — не бих могъл да ти кажа какво означава това да знам, че все още е останал един човек, който се интересува от мен.

Той хвана и погали ръката й, но тя неволно я отдръпна.

— Чудесно е от твоя страна — повтори той.

— Е — каза бавно тя, без да сваля поглед от него, — всеки винаги се радва да срещне стар приятел… все пак съжалявам, че те виждам в такъв вид, Гордън.

Един миг те се гледаха мълчаливо, после моментният пламък угасна в очите му. Тя се изправи и продължи да го гледа с безстрастно лице.

— Ще танцуваме ли? — предложи хладно тя.

„Любовта е чуплива — мислеше си Идит, — но може би парчетата са запазени, думите, които са трептели на устните и които сме могли да изречем. Новите думи на любовта, придобитата нежност са съхранени за следващия ни любим.“

[1] Погрешна стъпка (фр.). — Б.пр. ↑

V

Питър Химел, кавалерът на прелестната Идит, не беше свикнал да го пренебрегват. Но веднъж пренебрегнат, той беше обиден, чувствуваше се неловко и се срамуваше от себе си. Вече два месеца той си разменяше писма с Идит Брейдин и знаеше, че при сантименталната кореспонденция високо се ценят обясненията и извиненията, и затова вярваше, че територията му е запазена. Питър напразно се мъчеше да открие причината, която я накара да вземе такова отношение към някаква си проста целувка.

Следователно, когато мустакатият му отне дамата, той отиде в коридора, като пътьом съчини едно изречение и го повтори няколко пъти на себе си. Доста замъглено, то звучеше така:

„Добре де, ако момичето подведе мъжа и после го зареже, както постъпи тя… няма право да се оплаква, ако аз изляза вън и хубавичко се разгневя.“

Така той прекоси залата за вечеря и влезе в една свързана с нея малка стая, която бе забелязал по-рано вечерта. В стаята имаше няколко големи купи с пунш и много бутилки, наредени отстрани. Той седна до масата с бутилките.

След второто уиски скуката, отвращението, монотонността на времето, позорът на случилото се потънаха в някакъв неясен заден план и пред тях се образува лъскава паяжина. Нещата се примириха помежду си и лежаха безшумно върху своите рафтове; неприятностите на деня се наредиха в спретната колона и при рязката му заповед да си вървят изчезваха с маршова стъпка. С отминаването на безпокойството го обзе ярка, завладяваща символика. Идит се превърна в лекомислено, незначително същество, което не заслужава тревога, а по-скоро присмех. Идит зае място като участник в неговия сън, на повърхността на света, който се образуваше наоколо. Самият той стана в известна степен символ, част от сдържаната вакханалия, блестящият мечтател, който се забавлява.

После символиката избледня и когато отпиваше от третото си уиски, въображението му се потопи в галеща топлота и той изпадна в състояние, подобно на човек, който плува по гръб в приятна вода. Точно в този момент Питър забеляза, че близо до него една облечена в зелево сукно врата е открехната с около пет сантиметра и през пролуката две очи напрегнато го наблюдават.

— Хм — промърмори спокойно Питър.

Зелената врата се затвори, после пак се отвори, този път едва на малко повече от сантиметър.

— Играем си на криеница — измънка Питър. Вратата остана неподвижна и после той долови изблик на възбуден прекъсващ се шепот:

— Един човек.

— Какво прави?

— Седи и гледа.

— По-добре да се разкара. Трябва да докопаме още една бутилчица.

Питър слушаше и думите се оцеждаха в съзнанието му.

„Ето това — помисли си той — е нещо свръхзабележително.“

Питър се вълнуваше. Тържествуваше. Почувствува, че се е натъкнал на някаква мистерия. С пресилено безгрижие той стана, обиколи масата, после бързо се обърна; дръпна зелената врата и редник Роуз полетя в стаята. Питър се поклони.

— Как сте? — попита той.

Редник Роуз сложи единия си крак малко по-напред, готов за бягство — за бягство или за компромис.

— Как сте? — повтори учтиво Питър.

— Ами, добре съм.

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене?

Редник Роуз го погледна изпитателно, защото подозираше възможен сарказъм.

— Добре — отговори накрая той. Питър му посочи стол.

— Седнете.

— Аз имам приятел — каза Роуз. — Имам приятел там вътре. — Той посочи зелената врата.

— Разбира се, нека дойде и той.

Питър отиде, отвори вратата и покани редник Кий, много подозрителен, несигурен и виновен. Намериха се столове и тримата седнаха около купата с пунш. Питър даде на всеки по чаша уиски и им предложи цигари от своята табакера. Те приеха и двете с известно недоверие.

— Сега — продължи Питър без усилие, — мога ли да ви попитам защо вие, господа, предпочитате да прекарвате свободните си часове в стая, както виждам, обзаведена главно с четки за миене на пода. Когато човешкият род е достигнал в прогреса си до стадия да произвежда по седемнайсет хиляди стола всеки ден, освен в неделя… — Той направи пауза. Роуз и Кий го гледаха безучастно. — Можете ли да ми кажете — продължи Питър — защо сте избрали да си почивате, седнали върху предмети, предназначени за пренасяне на вода от едно място на друго?

Тук приносът на Роуз към разговора бе изсумтяване.

— И накрая — завърши Питър, — обяснете ми защо, когато се намирате в сграда, украсена с огромни полилеи, вие предпочитате да прекарвате тези вечерни часове под анемична електрическа светлина?

Роуз погледна Кий; Кий погледна Роуз. Двамата се разсмяха; смееха се гръмогласно; откриха, че е невъзможно да се гледат, без да се смеят. Но те не се смееха заедно с него, смееха се на него. За тях човек, който говори по този начин, е или съвсем пиян, или съвсем полудял.

— Вие, предполагам, сте от Йейл — каза Питър, като допи чашата си и отново я напълни.

Те отново се разсмяха.

— Неее!

— Така ли? Помислих, че сте членове на онази нисша секция на университета, позната като Шефилдското училите за естествени науки.

— Неее!

— Хм. Да, това е много лошо. Няма съмнение, че сте студенти от Харвард, желаещи да запазят своето инкогнито в този, този виолетовосин рай, както пишат вестниците.

— Не — каза с презрение Кий, — ние просто чакахме някого.

— А! — възкликна Питър, като стана и напълни чашите им. — Много интересно. О, имахте среща с чистачката?

Двамата с възмущение отрекоха намека му.

— Няма нищо — успокои ги Питър, — не се извинявайте. Чистачката не е по-лоша от която и да е дама на света. Киплинг казва: „Всяка дама носи в себе си по една Джуди О’Грейди.“[1]

— Така е — съгласи се Кий, като намигна недвусмислено на Роуз.

— Вземете например моя случай — продължи Питър, като пресуши чашата си. — Там горе имам момиче, което е съвсем разглезено. Най-разглезеното момиче, което съм виждал. Отказа да ме целуне. Без каквато и да е причина. Нарочно ме подведе да си помисля, че иска да я целуна и после — хоп! Изостави ме! Какво става с по-младото поколение?

— Ама че нещастие — каза Кий, — ужасно нещастие.

— Виж ти! — добави Роуз.

— Ще пиете ли още по чашка? — предложи Питър.

— Ние попаднахме за малко в нещо като бой — каза Кий след известна пауза, — но това беше далеч оттук.

— Бой? Браво! — каза Питър, като седна, олюлявайки се. — Бийте всички! Аз бях в армията.

— Това беше един болшевик.

— Точно така! — възкликна Питър ентусиазирано. — Нали това ви казвам! Убийте болшевиките! Изтребете ги!

— Ние сме американци — каза Роуз, силно подчертавайки предизвикателния си патриотизъм.

— Несъмнено — каза Питър. — Най-великата раса на света! Ние всички сме американци! Пийте още по чаша.

И тримата пиха.

[1] И господарката, и чистачката в същността си са еднакви (произволен цитат от стихотворението „Жени“). — Б. пр. ↑

VI

В един часа след полунощ специален оркестър, специален дори за такъв ден на специални оркестри, пристигна в „Делмонико“ и членовете му насядаха арогантно около пианото и се нагърбиха със задачата да осигурят музика за бала. Предвождаше ги прочут флейтист, известен в цял Ню Йорк със забележителното постижение да стои изправен на главата си, да подрусва раменете си като в танца шими и едновременно с това да свири на флейта последната джазова композиция. При изпълнението на номера светлините бяха угасени освен един прожектор върху флейтиста и блуждаещ светлинен лъч, който хвърляше трепкащи сенки и сменяше калейдоскопично цветовете си върху танцуващото множество.

От многото танци Идит бе достигнала до онова състояние на умора и захласнатост, привични само за дебютантките, състояние, равносилно на пламъка в една благородна душа след няколко изпити коктейла. Съзнанието й плуваше неясно върху повърхността на музиката; при сменящия цветовете си здрач партньорите й се редяха с нереалността на фантоми и при сега обзелия я унес на нея й се струваше, че са минали дни от началото на бала. Тя бе говорила по много откъслечни теми с много мъже. Веднъж я целунаха и шест пъти й се обясниха в любов. По-рано вечерта с нея бяха танцували различни студенти, но сега, като всички по-популярни момичета тук, тя си имаше собствен антураж, т.е. половин дузина ухажори си я бяха набелязали или заменяха прелестите й с тези на някоя друга избрана красавица; отнемаха я от партньорите й с постоянна, неизбежна последователност.

Няколко пъти тя бе зърнала Гордън — той отдавна стоеше на стълбата, подпрял с длан главата си, приковал мътен поглед в някаква безкрайно малка точица пред себе си; изглеждаше много потиснат и доста пиян. Идит всеки път бързо отместваше очи. Струваше й се, че всичко това се е случило съвсем отдавна. Сега съзнанието й беше безучастно, чувствата притихнали като в транс, като в сън; само краката танцуваха и гласът продължаваше да изрича някакви мъгляви сантиментални шеги.

Но Идит не беше чак толкова уморена, за да й липсва чувство за морално презрение, когато Питър Химел й отне партньора, блажено и щастливо пиян. Тя ахна и го изгледа.

— О, Питър!

— Аз съм малко пиян, Идит!

— Виж го ти Питър, симпатягата! Не мислиш ли, че е противно да постъпваш така… когато си с мен?

После тя се засмя неохотно, защото той я гледаше с глуповата сантименталност, разнообразена с пристъпи на просташко хилене.

— Мила Идит — започна той настойчиво, — знаеш, че те обичам, нали?

— Добре го казваш.

— Аз те обичам… и само пожелах да ме целунеш — добави тъжно той.

Стеснението и срамът му изчезнаха. Тя беше най-красивото момиче в целия свят. С най-хубавите очи, като звездите на небето. Той искаше да й се извини, първо, за това, че се осмели и направи опит да я целуне; второ, за пиенето… но бе така обезсърчен при мисълта, че тя му се сърди…

Червенобузият дебелак му отне дамата и погледна Идит със сияеща усмивка.

— Вие доведохте ли някого на бала? — попита тя.

Не. Червенобузият дебелак беше сам.

— Тогава, дали бихте… много ли ще ви затрудни… да ме изпратите до вкъщи тази вечер? (Тази крайна свенливост беше очарователна превземка от страна на Идит — тя знаеше, че червенобузият дебелак ще изпадне в пристъп на неописуем възторг.)

— Да ме затрудни? Но, господи, това ще ми достави радост. Знаете, че ще ми достави радост.

— Много ви благодаря! Страшно сте мил!

Тя погледна ръчния си часовник. Показваше един и половина. И когато повтори на себе си „един и половина“, Идит смътно си спомни, че на обяд брат й бе казал, че работи в редакцията на вестника всяка вечер до един и половина.

Идит внезапно се обърна към поредния си партньор:

— На коя улица се намира „Делмонико“?

— Улица? О, на Пето Авеню, разбира се.

— Искам да кажа, на коя пресечка?

— Ами… дайте да видя… намира се на Четирийсет и четвърта улица.

Това потвърди догадката й. Редакцията на Хенри трябва да е на отсрещната страна на улицата, точно зад ъгъла, и веднага и хрумна, че може за момент да се измъкне и да го изненада, да доплува до него, едно трептящо чудо в нейното ново тъмночервено вечерно манто, и да го ободри. Идит обичаше да върши точно такива оригинални и весели неща. Идеята я осени и завладя въображението й, след миг колебание тя се реши на постъпката си.

— Има опасност косата ми съвсем да падне — каза любезно на партньора си, — нали нямате нищо против да отида и я пооправя?

— Не, разбира се.

— Вие сте чудесен.

Няколко минути по-късно Идит слезе бързо по една странична стълба, загърната в своето тъмночервено манто, а страните й пламнали от възбуда при предстоящото малко приключение. Тя изтича край някаква двойка, застанала на вратата — мекушав келнер и прекалено начервена млада дама, които разгорещено спореха, отвори външната врата и потъна в топлата майска нощ.

VII

Силно начервената млада дама я проследи за миг с горчив поглед, после отново се обърна към мекушавия келнер и продължи спора.

— По-добре идете и му кажете, че съм тук — каза дръзко тя, — или аз сама ще се кача горе.

— Не, няма да се качите! — каза строго Джордж. Момичето се усмихна язвително.

— О, няма, така ли? Ти през целия си живот не си видял толкова студенти, колкото познавам аз, и повечето от тях ме знаят и с радост биха ме довели на вашия бал.

— Може и да е така…

— Можело да бъде така — прекъсна го тя. — О, за всички тях може, като тази, дето току-що изтича навън… един господ знае къде е отишла… поканените могат да влизат и излизат, когато им скимне… но когато аз искам да видя един приятел, на пътя ми застава някакъв прост келнер, който разнася шунка и понички, и не ми дава да вляза.

— Вижте! — каза възмутен по-старият Кий. — Аз не мога да си загубя службата. Може би човекът, за когото говорите, да не иска да ви види.

— О, той непременно иска да ме види.

— Добре де, но как бих могъл да го намеря сред тази тълпа?

— О, той е там — настоя тя уверено. — Просто попитай когото и да е за Гордън Стерет, и те ще ти го посочат. Всички тези приятели се познават помежду си.

Тя измъкна мрежеста чантичка, извади банкнота от един долар и я подаде на Джордж.

— Ето — каза тя, — това е подкуп. Намери го и му предай молбата ми. Кажи му, че ако след пет минути не е тук, аз ще се кача горе.

Джордж поклати песимистично глава, претегли за миг въпроса, подвуоми се раздразнен и после се оттегли.

Гордън слезе долу за по-малко от определеното време. Той беше по-пиян от началото на вечерта, но по различен начин. Алкохолът сякаш се бе втвърдил върху него като кора. Бе натежал и залиташе, говореше почти нечленоразделно.

— Здравей, Джуъл! — каза той несвързано. — Дойдох веднага. Джуъл, не можах да намеря тия пари. Направих всичко възможно.

— По дяволите парите! — отсече тя. — Вече десет дни не си идвал при мен. Какво ти е?

Той поклати бавно глава.

— Бях много отчаян, Джуъл. Болен бях.

— Защо не ми каза, че си болен? Аз чак толкова не държа на парите. Съвсем не ти натяквах за това, преди да започнеш да страниш от мен.

Той отново поклати глава.

— Не съм странил от теб. Ни най-малко.

— Ами, не си! Не си идвал при мен вече три седмици. Освен ако си бил толкова пиян, че не си знаел какво вършиш.

— Бях болен, Джуъл — повтори той и обърна уморено очи към нея.

— Достатъчно си здрав, за да дойдеш тук и да се забавляваш с твоите светски приятели. Каза, че ще вечеряме заедно и че ще ми донесеш малко пари. Не си направи труда дори да ми се обадиш.

— Не можах да намеря никакви пари.

— Нали ти казах, че това няма значение? Исках да видя тебе, Гордън, но ти, изглежда, предпочиташ някой друг.

Той отрече с горчивина намека й.

— Тогава иди си вземи шапката и да вървим — предложи тя.

Гордън се колебаеше и тя изведнъж се приближи до него и обви с ръце врата му.

— Ела с мен, Гордън — каза тя полушепнешком. — Ще отидем в „Девайнърис“, ще пийнем по чашка и после можем да отскочим до моя апартамент.

— Не мога, Джуъл…

— Можеш — настоя тя прочувствено.

— Болен съм като куче.

— Тогава не бива да оставаш тука и да танцуваш.

Гордън хвърли поглед наоколо, в който облекчението и отчаянието се бяха смесили, като продължаваше да се колебае; тогава тя внезапно го притегли към себе си и го целуна с меките си, месести устни.

— Добре — каза той унило. — Ще си взема шапката.

VIII

Когато Идит излезе в безоблачната синева на майската нощ, тя намери авенюто опустяло. Витрините на големите магазини бяха тъмни; над вратите им бяха спуснати тежки железни ролетки, като маски, напомнящи сенчести гробове на доскорошното великолепие на деня. Идит погледна към Четирийсет и втора улица и видя неясната смесица от светлини на нощните ресторанти. Над Шесто Авеню надземната железница като лумнал огън прогърмя над улицата между трепкащите светлинни линии за гарата и се втурна в гладния мрак. Но на Четирийсет и четвърта улица беше много тихо.

Идит се загърна по-плътно с мантото и се стрелна през авенюто. Сепна се нервно, когато някакъв самотен мъж мина край кея и дрезгаво прошепна: „Накъде, момиченце?“ Тя си спомни онази нощ от детството си, когато обикаляше квартала по пижама и едно куче излая срещу нея от някакъв тайнствен голям заден двор.

Минута след това Идит достигна целта си — двуетажна, сравнително стара постройка на Четирийсет и четвърта улица, на чиито горни прозорци тя с благодарност откри тъничка струйка светлина. Вън бе достатъчно светло, за да забележи табелата до прозореца — „Нюйоркски тръбач“. Тя влезе в тъмно антре и миг след това видя стълбата в ъгъла.

Озова се в дълга ниска стая, обзаведена с бюра и окачени на всички стени архивни екземпляри на вестници. Вътре имаше само двама души. Те седяха в различни краища на стаята, носеха зелени козирки и пишеха при отделна настолна лампа.

За момент Идит застана несигурно на прага, после двамата мъже се обърнаха едновременно и тя позна брат си.

— А, Идит! — Той бързо стана, приближи се до нея изненадан и свали козирката си. Беше висок, слаб и мургав, с черни, пронизващи очи зад много силни очила. Очите гледаха отдалече и сякаш бяха приковани точно над главата на човека, с когото говореше.

Той сложи ръце на раменете й и я целуна по бузата.

— Какво се е случило? — попита той с известна тревога.

— Бях на бала отсреща в „Делмонико“, Хенри — каза тя възбудено, — и не можах да се въздържа да не отскоча да те видя.

— Добре си направила. — Оживлението му бързо отстъпи място на обичайната разсеяност. — Все пак не бива да излизаш сама нощем, нали?

Човекът от другия край на стаята ги гледаше с любопитство, но когато Хенри му кимна с глава, той стана и дойде при тях. Беше отпуснат, дебел, с малки трепкащи очички, и без яка и връзка приличаше на фермер от Средния запад в неделен следобед.

— Това е сестра ми — каза Хенри. — Отбила се да ме види.

— Здравейте — каза дебелият човек усмихнат. — Казвам се Бартоломю, мис Брейдин. Знам, че брат ви отдавна е забравил името ми.

Идит се засмя учтиво.

— Е — продължи той, — помещенията ни не са съвсем разкошни, нали?

Идит огледа стаята.

— Изглеждат много хубави — отвърна тя. — Къде пазите бомбите?

— Бомбите ли? — повтори Бартоломю, смеейки се. — Това ми харесва — бомбите! Чу ли я, Хенри? Иска да… знае къде пазим бомбите. Виж, това ми допада.

Идит се настани на едно празно бюро и заклати крака. Брат й седна до нея.

— Е? — попита той разсеяно. — Как ти харесва Ню Йорк при това ти пътуване?

— Не е лош. До неделя ще бъда в „Билтмор“ с Хойтови. Можеш ли да дойдеш утре да обядваме заедно?

Той се замисли за момент.

— Много съм зает — възпротиви се Хенри, — а и мразя събрани накуп жени.

— Добре — съгласи се тя невъзмутима. — Ще обядваме само двамата.

— Тогава може.

— Ще ти се обадя в дванайсет.

Бартоломю очевидно искаше да се върне на своето бюро, но изглежда, смяташе, че ще бъде грубо да ги остави, без да прояви известна любезност.

— Значи, ние… ние прекарахме доста вълнуващи мигове привечер.

Двамата мъже се спогледаха.

— Трябваше да дойдете по-рано — продължи Бартоломю, малко окуражен. — Присъствахме на истински водевил.

— Така ли?

— Нещо като серенада — каза Хенри. — На улицата се събраха много войници и започнаха да крещят срещу табелата.

— Но защо? — попита тя.

— Просто тълпа — отвърна Хенри разсеяно. — Всички тълпи трябва да вият. Добре, че нямаха инициативен водач, иначе щяха да нахлуят тук и да изпочупят всичко.

— Да — каза Бартоломю, като отново се обърна към Идит, — трябваше да бъдете тук.

Той, изглежда, смяташе репликата си за достатъчен повод да се оттегли и затова рязко им обърна гръб и се върна на бюрото си.

— Всички ли войници са настроени срещу социалистите? — попита Идит брат си. — Искам да кажа — нападат ли ви ожесточено?

Хенри сложи козирката си и се прозя.

— Човечеството е изминало дълъг път — каза той небрежно, — но повечето от нас са спрели развитието си; войниците не знаят какво искат или какво мразят, или какво обичат. Те са свикнали да действат на големи маси и сега, изглежда, им е нужно да предизвикват демонстрации. В случая жертвата сме ние. Тази нощ безредици е имало в целия град. Нали днес е Първи май.

— Инцидентът тук беше ли много сериозен?

— Ни най-малко — каза той презрително. — Към девет часа около двайсет и пет от тях спряха на улицата и започнаха да реват към луната.

— О! — И тя промени темата. — Радваш ли се, че ме виждаш, Хенри?

— Разбира се.

— Не ми изглежда така.

— Радвам се.

— Навярно предполагаш, че аз съм… вятърничава. Нещо като най-лошата пеперуда на света.

Хенри се засмя.

— Съвсем не. Забавлявай се, докато си млада. Да не би да ти приличам на онези превзети и дълбокомислени младежи?

— Не. — Тя замълча. — Но някак започнах да мисля колко съвсем различно е забавлението, на което дойдох, от твоите… от всички твои цели. Изглежда един вид нелепо, нали?… Аз да съм на бал като този, а ти тук да се трудиш над нещо, което ще направи подобни балове невъзможни вече, ако идеите ти успеят.

— Аз не мисля точно така. Ти си млада и постъпваш както си възпитана. Продължавай… весели се.

Краката й спряха да се люлеят безгрижно и гласът и се понижи с един тон.

— Иска ми се… иска ми се да се върнеш в Харисбърг и също да се веселиш. Напълно ли си сигурен, че си на прав път…

— Носиш красиви чорапи — прекъсна я той. — Какви са, по дяволите?

— Бродирани — отговори тя и погледна надолу. — Нали са чудесни! — Тя вдигна роклята си и показа своите тънки, обвити в коприна прасци. — Или не одобряваш копринените чорапи?

— Ти май се мъчиш да ме накараш да те критикувам за нещо, Идит?

— Ни кай-малко…

Тя замълча. Бартоломю бе издал звук, подобен на грухтене. Идит се обърна и видя, че е напуснал бюрото си и стои на прозореца.

— Какво има? — попита Хенри.

— Хора — каза Бартоломю и миг след това добави: — Цяла тълпа. Прииждат откъм Шесто Авеню.

— Хора?

Дебелият мъж допря носа си до стъклото.

— Ей богу, войници са! — каза той натъртено. — Имах си едно наум, че ще се върнат.

Идит скочи и изтича при Бартоломю на прозореца.

— Много са! — извика тя развълнувано. — Ела тук, Хенри.

Хенри поправи козирката си, но остана седнал.

— Не е ли по-добре да угасим осветлението? — предложи Бартоломю.

— Не. Те след минута ще си отидат.

— Не си отиват — каза Идит, като се взираше през прозореца. — Те дори и не мислят да си тръгват. Идват още. Гледайте… цяла тълпа завива зад ъгъла на Шеста Авеню.

При жълтата светлина и сините сенки на уличната лампа тя можеше да види, че тротоарът е задръстен от хора. Повечето бяха в униформи, някои трезвени, друга ентусиазирано пияни, и над всичко това се носеше неясен шум и викове.

Хенри стана, приближи се до прозореца и се открои като дълъг силует на фона на светлината в стаята. Веднага викането се превърна в непрекъснат вой и тракащ залп от малки предмети — парчета тютюн за дъвчене, цигарени кутии и дори монети — забарабаниха по прозореца. Сега, при въртенето на двукрилата врата, звуците от глъчката запълзяха по стълбите.

— Те се качват горе — извика Бартоломю. Идит се обърна с тревога към Хенри.

— Качват се горе, Хенри!

От долния край на стълбите, в по-ниското антре, виковете им се чуваха вече доста ясно.

— Проклети социалисти!

— Прогерманци! Обожатели на швабите!

— Втория етаж отпред! Хайде!

— Сега ще видят тия синковци…

Следните пет минути минаха като насън. Идит осъзна, че крясъкът изведнъж заля и тримата като дъждовен облак, че по стълбите се чуваше тропот на много крака, че Хенри сграбчи ръката и и я притегли към дъното на канцеларията. После вратата се отвори и стаята се изпълни с много хора — не водачите, а просто тези, които биха попаднали отпред.

— Здравейте, гълъбчета!

— Май сте позакъснели, а?

— Вие и вашето момиче. Да ви вземат мътните!

Тя забеляза, че двама много пияни войници бяха избутани напред, където глупаво се олюляваха — единият беше нисък и мургав, другият висок и мекушав. Хенри излезе пред двамата и вдигна ръка.

— Приятели! — каза той.

Воят за момент притихна, чуваше се само откъслечно мърморене.

— Приятели — повтори той, с блуждаещ поглед, прикован някъде над главите на тълпата, — вие вредите не на друг, а на себе си, като нахлувате тук тази нощ. Нима приличаме на богаташи? Нима приличаме на немци? Питам ви съвсем добронамерено…

— Млъкни.

— И по-бързо.

— Слушай, коя е приятелката ти, другарче?

Един човек в цивилни дрехи, който се бе ровил по масата, изведнъж вдигна високо някакъв вестник.

— Ето ви черно на бяло — изкрещя той. — Те искаха немците да спечелят войната.

Нов прилив на хора по стълбите си проправи път с рамене и стаята внезапно се изпълни от мъже, обкръжили отвсякъде малката пребледняла групичка в дъното. Идит видя, че високият мекушав войник е все още отпред. Нисичкият мургав войник бе изчезнал.

Тя отстъпи леко назад и застана до прозореца, през който долиташе чистият полъх на хладния нощен въздух.

Тогава в стаята започна бой. Тя разбра, че войниците се притискат напред, мярна й се дебелият журналист, който въртеше един стол над главата си, в този миг осветлението угасна и тя усети допира на топли тела под груб плат, ушите й се изпълниха с рев, шум от газещи крака и тежко дишане.

Някаква фигура се стрелна край нея неизвестно откъде, олюля се, беше избутана встрани и после внезапно безпомощно изчезна през отворения прозорец с уплашен и протяжен вик, който накъсано замря върху повърхността на всеобщия хаос. При бледата светлина, която струеше от една сграда в дъното на улицата, Идит имаше моментното усещане, че това е високият мекушав войник.

В нея учудващо се надигна гняв. Тя размаха диво ръце и сляпо си проправи път към най-гъстото място на схватката. Чу грухтене, проклятия и глухи удари на пестници.

— Хенри! — извика неистово Идит. — Хенри!

После, минути по-късно, тя почувствува, че има и други хора в стаята. Чу глас, плътен, тираничен, властен; видя жълти лъчи да шарят тук и там сред злосторниците. Виковете се разредиха. Боят се засили и спря.

Изведнъж лампите светнаха и стаята се оказа пълна с полицаи, които удряха наляво и надясно. Плътният глас отново прогърмя:

— Спрете! Спрете! Спрете!

И после:

— Млъкнете и се махайте. Веднага!

Стаята изглеждаше празна като измита паница. Един полицай, здраво счепкал се в ъгъла, пусна своя противник войник и го тласна към вратата. Плътният глас не спираше. Сега Идит видя, че той идва от дебеловрат полицейски капитан, застанал близо до вратата.

— Хайде! Така не бива! Един от вашите войници са го бутнали през задния прозорец и се е претрепал.

— Хенри! — извика Идит. — Хенри.

Тя яростно заудря с юмруци гърба на човека пред нея; провря се между други двама; биеше се, пищеше, докато си проправи път до съвсем бледия мъж, седнал на пода до едно бюро.

— Хенри — извика тя съчувствено, — какво ти е? Какво ти е? Нараниха ли те?

Очите му бяха затворени. Изстена, погледна я и каза с отвращение:

— Счупиха крака ми. Господи, какви глупаци!

— Бързо! — викаше полицейският капитан. — Бързо! Бързо!

IX

„Чайлдс“ на Петдесет и девета улица в осем часа на която и да е сутрин се различава от своите съименници не по широтата на техните мраморни маси или по блясъка на тиганите. Вие ще видите тук тълпа от бедняци със сънливи очи, всеки от които се мъчи да гледа право пред себе си храната, за да не срещне погледа на останалите бедни хора. Но „Чайлдс“ на Петдесет и девета, четири часа по-рано, е съвсем различен от всеки друг ресторант „Чайлдс“ — от Портланд, Орегон до Портланд, Мейн. Между неговите избелели, но чисти стени, човек ще намери шумна навалица от хористки, колежани, дебютантки, женкари и filles de joie[1] — една не непредставителка смесица от най-веселото на Бродуей и дори на Пето Авеню.

В ранната утрин на втори май ресторантът беше необикновено пълен. Над покритите с мрамор маси бяха навели възбудени лица момичета, чиито бащи притежаваха собствени села. Те ядяха елдени палачинки и бъркани яйца с удоволствие и апетит, постижение, което съвсем не можеше да се повтори на същото място четири часа по-късно.

Почти цялата публика беше от бала в „Делмонико“ освен няколко хористки от нощно ревю, които седяха на една странична маса и на които много им се искаше да бяха изтрили малко повече от грима си след представлението. Тук-таме по някоя безцветна като мишка фигура, отчаяно сбъркала мястото си, наблюдаваше пеперудите с уморено, учудено любопитство. Това бе сутринта след Първи май и празненството все още се носеше във въздуха.

Гюс Роуз, трезвен, но малко замаян, трябваше да се отнесе към безцветните фигури. Как се бе добрал от Четирийсет и четвърта улица до Петдесет и девета след нападението, беше само смътен полуспомен. Той видя как сложиха тялото на Каръл Кий в една линейка и после го откараха. След това се запъти нагоре из града с двама или трима войници. Някъде между Четирийсет и четвърта и Петдесет и девета улица другите войници срещнаха някакви жени и изчезнаха. Роуз стигна до Кълъмбъс Съркъл и избра ярките светлини на „Чайлдс“ да утоли глада си за кафе и понички. Той влезе и седна.

Около него плуваше безгрижен, празен брътвеж и висок смях. Отначало той не разбра, но след петминутно изумление осъзна, че това е завършекът на някаква весела забава. От време на време някой неспокоен, шумен младеж се понасяше свойски и фамилиарно между масите, здрависваше се безразборно и понякога спираше на шеговит разговор, а възбудените келнери, вдигнали над главите си палачинки и яйца, тихичко го проклинаха и избутваха от пътя си. На Роуз, седнал съвсем незабележим на най-непретъпканата маса, цялата картина напомняше цветен цирк на красотата и буйното удоволствие.

След малко той постепенно се убеди, че двойката, седнала диагонално от него с гръб към тълпата, не е най-безинтересната в заведението. Мъжът бе пиян. Носеше смокинг с увиснала папионка и риза, вкоравена от разливаните по нея вода и вино. Очите му, замъглени и кръвясали, блуждаеха неестествено наляво и надясно. Дишаше тежко през устата.

„Бил е на гуляй!“ — помисли си Роуз.

Жената бе почти, ако не съвсем трезва. Беше красива, с черни очи, страните й пламтяха от червенина; живите очи следяха компаньона й с пъргавината на ястреб. От време на време тя се навеждаше и напрегнато му прошепваше нещо и той отговаряше, като свеждаше тежко глава или особено сардонично и противно намигаше.

Роуз ги наблюдаваше няколко минути мълчаливо, докато жената не го стрелна с бърз, сърдит поглед. Тогава той отмести очи върху двама от най-фрапантно шумните шляещи се, които непрестанно обикаляха масите. За своя изненада той откри в единия от тях младежа, който така нелепо го бе забавлявал в „Делмонико“. Това го накара да мисли за Кий с отвлечена сантименталност, примесена със страхопочитание. Кий е мъртъв. Падна от десетина метра и си разби черепа като пукнат кокосов орех.

„Той беше славно момче — помисли скръбно Роуз. — Истински славно момче. Какъв ужасен късмет.“

Двамата шляещи се приближиха и се промъкнаха между масата на Роуз и следващата, като се обръщаха към приятели и непознати с еднаква весела фамилиарност.

Изведнъж Роуз видя, че русокосият с щръкналите зъби спира, поглежда несигурно към човека и момичето на съседната маса и започва да клати неодобрително глава.

Мъжът с кръвясалите очи го погледна.

— Горди — каза шляещият се с щръкналите зъби. — Горди!

— Здравей! — каза хрипливо човекът с ризата на петна.

Щръкналите зъби замахаха песимистично пръст към двойката, като отправиха високомерен осъдителен поглед към жената.

— Какво ти казах, Горди?

Гордън се разшава на стола.

— Върви по дяволите! — каза той.

Дийн продължаваше да стои и да маха с пръст. Жената кипна.

— Махай се! — извика свирепо тя. — Ти си пиян.

— Но и той е пиян — намекна Дийн. Спря да маха пръста си и посочи Гордън.

Домъкна се и Питър Химел, оглупял и настроен да ораторства.

— Хайде — започна той, сякаш бе повикан да се справи с дребна детска разпра. — Кво има?

— Отведете приятеля си — каза Джуъл хапливо. — Досажда ни.

— Кво, кво?

— Чухте ме! — извика тя пискливо. — Казах да отведете пияния си приятел.

Високият й глас прозвъня над шума в ресторанта и един келнер бързо дотича.

— Моля, по-тихо!

— Този човек е пиян — каза тя. — Обижда ни.

— Аха, Горди — настояваше обвиненият. — Какво ти казах? — Той се обърна към келнера: — Горди и аз сме приятели. Исках да му помогна, нали, Горди?

Горди вдигна очи.

— Да ми помогнеш? Не, по дяволите!

Джуъл изведнъж се изправи, сграбчи ръката на Гордън и му помогна да стане.

— Хайде, Горди — каза тя, наведе се към него и заговори шепнешком: — Дай да си вървим. Този пияница е озлобен.

Гордън се остави да го вдигнат на крака и тръгна към вратата. Джуъл се обърна за секунда и се нахвърли срещу виновника за бягството им.

— Знам всичко за теб! — каза яростно тя. — Няма що, добър приятел си. Той ми разказа всичко.

После хвана Гордън под ръка и двамата минаха през любопитната тълпа, платиха сметката си и излязоха.

— Трябва да седнете — подкани келнерът Питър, когато двойката си отиде.

— Кво? Да седна?

— Да… или да си вървите.

Питър се обърна към Дийн.

— Хайде — предложи той. — Дай да набием този келнер.

— Готово.

Те пристъпиха към него с мрачни лица. Келнерът се оттегли.

Внезапно Питър протегна ръка и взе една чиния от съседната маса, напълни шепата си с мусака и я хвърли нагоре. Тя бавно направи парабола и се посипа като снежинки върху главите на тия наоколо.

— Ей! По-спокойно!

— Изхвърлете го!

— Сядай, Питър!

— Стига с тия глупости!

Питър се засмя и се поклони.

— Дами и господа, благодаря за вашите любезни аплодисменти. Ако някой ми заеме още малко мусака и един цилиндър, ние ще продължим номера си.

Един сърдит човек го избута.

— Пръждосвай се — каза той на Питър.

— Не, по дяволите!

— Той е мой приятел — намеси се възмутено Дийн. Събра се тълпа от келнери.

— Изгонете го.

— По-добре да се махаме, Питър.

След кратко боричкане двамата бяха обградени и изтласкани към вратата.

— Аз имам шапка и палто! — изрева Питър.

— Вземи си ги и по-живо, ако може.

Сърдитият пусна ръката на Питър и той веднага си придаде нелеп вид на голям хитрец, хукна бързо около другата маса, избухна в подигравателен смях и направи муцуна на вбесените келнери.

— Мисля, че е добре да поостана още малко — обяви той.

Започна гонитба. Четири келнери бяха изпратени от единия край, четири — от другия. Дийн хвана двама от тях за пешовете и започна ново боричкане, преди да се възобнови преследването на Питър. Най-после го уловиха здраво, след като той катурна една захарница и няколко чаши кафе. На касата възникна нов спор. Там Питър се мъчеше да купи още една чиния с мусака, за да я вземе със себе си и да я хвърли в лицето на полицаите. Но след излизането му безредието бе затъмнено от друго явление, което предизвика възхитените погледи и едно продължително, неволно „Оооо!“ у всички присъстващи в ресторанта.

Големият стъклен прозорец отпред се бе превърнал в плътна кадифена светлина, цвета на Максфилдската енория при лунна светлина — синевина, която сякаш се притискаше в стъклото и искаше да си проправи път в ресторанта. Утринта се бе появила на Къдъмбъс Съркъл, вълшебна, задъхана утрин, откроила силуета на внушителната статуя на безсмъртния Христофор и смесила се по странен и тайнствен начин с бледнеещата жълта електрическа светлина вътре.

[1] Проститутки (фр.) — Б.пр. ↑

X

Мистър Вход и мистър Изход не са вписани в статистическите данни от преброяванията. Напразно ще ги търсите в светския регистър или регистрите за раждания, женитби и смърт. Няма ги и в кредитния тефтер на бакалина. Те са потънали в забрава и свидетелските показания, че някога са съществували, смътни и неясни, са недопустими в който и да е съд. Все пак аз знам от най-авторитетен източник, че за известно време мистър Вход и мистър Изход са живели, дишали, отговаряли са на имената си, имали са ярко собствено излъчване, присъщо на личностите.

По време на краткия си жизнен път те са вървели, облечени в туземните си одежди, по широката магистрала на една велика нация. Били са осмивани, проклинати, преследвани, а и от тях са бягали. После са изчезнали и никой нищо не е чул повече за тях.

Но те вече приемаха неясна форма, когато едно такси с открит покрив префуча по Бродуей в бледата светлина на майската утрин. В колата седяха душите на мистър Вход и мистър Изход и обсъждаха с почуда синия блясък, така старателно оцветил небето зад статуята на Христофор Колумб, обсъждаха озадачени старите сиви лица на ранобудните минувачи, които се носеха бледи по улицата като ответни листчета хартия върху мрачно езеро. Бяха на едно мнение по всички въпроси, от абсурдността на нахалника в „Чайлдс“ до абсурдността на живота. Те бяха замаяни от необикновеното сълзливо щастие, което утринта бе пробудила в пламналите им души. Наистина толкова свежо и силно бе тяхното удоволствие от живота, че почувствуваха нужда да го изразят с високи викове.

— Йо-хо-хо! — протръби Питър, като направи от ръцете си мегафон… И Дийн се присъедини с вик, също така значим и символичен, който отекна като ехо на неговата нечленоразделна реч.

— Йо-хо! Йее! Йо-бюба!

Петдесет и трета улица се бе превърнала в автобус, със смугла, късо подстригана красавица, седнала най-отгоре. Петдесет и втора, една по-чиста улица, отскочи встрани, избяга и изкрещя: „Гледайте къде вървите!“ със сърдит и обиден глас. На Петдесета улица група мъже на много бял тротоар, пред много бяла сграда, обърнаха глави след тях и извикаха:

— Сигурно момчетата идват от някой бал!

На Петдесет и девета улица Питър погледна Дийн.

— Красива утрин — каза важно той, примижавайки с глуповатите си очи.

— Вероятно е така.

— Да вземем да закусим, а?

Дийн се съгласи… с добавката:

— Закуска и питие.

— Закуска и питие — повтори Питър. Двамата се спогледаха и кимнаха с глава.

— Това е логично.

После заедно избухнаха в силен смях.

— Закуска и питие! О, господи!

— Няма да ни дадат — обяви Питър.

— Няма да ни дадат? Нищо. Ще ги принудим. Здравата ще ги понатиснем.

— Логично ще ги понатиснем.

Таксито внезапно се отклони от Бродуей, понесе се в една странична улица и спря пред масивна, прилична на гробница сграда на Пето Авеню.

— Какво става?

Шофьорът ги уведоми, че това е „Делмонико“.

Те останаха озадачени. С усилие посветиха няколко мига на напрегнато съсредоточаване, защото, ако са дали такава поръчка, сигурно е имало причина.

— Ставаше дума за някакво палто — подсказа шофьорът.

Това е. Палтото и шапката на Питър. Беше ги забравил в „Делмонико“. След изясняването те слязоха от таксито и се заклатиха към входа, хванати под ръка.

— Ей! — извика шофьорът.

— Ъ!

— Добре е да ми платите.

Те поклатиха възмутено глави.

— По-късно, не сега, ние разпореждаме, а ти ще чакаш.

Шофьорът се възпротиви; той искаше парите си сега. С презрително снизхождение на хора с неимоверно самообладание те му платиха.

Вътре Питър напразно търсеше слепешком палтото и бомбето си в тъмната и безлюдна гардеробна.

— Мисля, че ги няма. Някой ги е откраднал.

— Някой студент от Шефилд.

— Най-вероятно.

— Няма значение — каза Дийн благородно. — Аз ще оставя моите също тук, тогава и двамата ще бъдем облечени еднакво.

Той съблече палтото, свали шапката и когато ги закачваше, блуждаещият му поглед бе задържан и силно привлечен от два големи квадратни картона, забодени на двете врати на гардеробната. На единия отляво с големи черни букви беше написано „Вход“. На другия отдясно висеше — също така внушително „Изход“.

— Виж! — възкликна щастливо той.

Очите на Питър проследиха сочещия му пръст.

— Погледни табелките. Хайде да ги вземем.

— Идеята е добра.

— Това сигурно са две много редки и ценни табелки. Може да ни послужат.

Питър махна лявата табелка от вратата и се помъчи да я скрие у себе си. Но табелката беше с доста големи размери и го затрудни. Но тогава му хрумна една идея и той, сякаш осенен от някакво висше тайнство, се обърна с гръб. Миг след това се завъртя театрално, протегна ръце и се показа на възхитения Дийн. Той беше вмъкнал табелката под жилетката си, покрил напълно предната част на ризата. Всъщност думата „Вход“ сякаш бе нарисувана с едри черни букви върху ризата.

— Йо-хо! — възкликна Дийн. — Мистър Вход.

Той закрепи по същия начин и своята табелка.

— Мистър Изход — обяви триумфално той. — Мистър Вход се запознава с мистър Изход.

Направиха крачка напред и се ръкуваха. Отново ги напуши смях и те се олюляха в нов пристъп на веселие.

— Йо-хо!

— Сигурно ще получим огромна закуска.

Хванати под ръка, те се измъкнаха през вратата, завиха на изток по Четирийсет и четвърта улица и се отправиха към „Комодор“.

Когато излизаха, един нисичък, мургав, много блед и уморен войник, който се шляеше апатично по тротоара, се обърна и ги изгледа.

Той тръгна към тях, сякаш искаше да ги заговори, но те го погледнаха в пълно неведение, и войникът почака, докато двамата неуверено поеха по улицата, после ги последва, като вървеше на около четирийсет крачки след тях, кискаше се вътрешно и повтаряше под носа си: „О, господи!“ с радостен тон на човек, предвкусващ някакво удоволствие.

Междувременно мистър Вход и мистър Изход си разменяха шеги относно своите бъдещи планове.

— Искаме алкохол, искаме закуска. Едното без другото не може. Те са неделими.

— Искаме и двете!

— И двете!

Вече беше доста светло и минувачите отправяха любопитни погледи към двойката. Очевидно те бяха заети с някакъв разговор, който забавляваше безкрайно и двамата, защото от време на време избухваха в смях, завладял ги така силно, че макар и все още под ръка, се превиваха почти одве.

Когато стигнаха „Комодор“, те размениха няколко пикантни епиграми със сънливия портиер, справиха се, макар и трудно, с въртящата се врата, проправиха си път през слабо осветеното, но учудено фоайе, и влязоха в ресторанта, където някакъв объркан келнер им посочи невзрачна маса в ъгъла. Те проучиха безпомощно листа, като с озадачено мърморене повтаряха един на друг съдържанието му.

— Тук не виждам алкохол — каза с укор Питър.

Келнерът проговори, но нищо не му се разбираше.

— Повтори! — продължи Питър с търпеливо снизхождение. — Защо в листа съвсем необяснимо и противно липсва всякакъв алкохол?

— Остави! — каза самонадеяно Дийн. — Аз ще се оправя с него. — Той се обърна към келнера: — Донеса ни… донеси ни… — Той разучаваше нервно листа. — Донеси ни бутилка шампанско и… и да кажем сандвичи с шунка.

Келнерът се колебаеше.

— Донеси! — изреваха хорово мистър Вход и мистър Изход.

Келнерът се покашля и изчезна. По време на краткото очакване, без да знаят, те бяха подложени на изпитателния поглед на оберкелнера. Шампанското пристигна и при неговата поява мистър Вход и мистър Изход се въодушевиха.

— Представи си нежеланието им да ни дадат шампанско за закуска… просто си представи.

Двамата се мъчеха да си представят такава страшна възможност, но това беше свръх силите им. Недопустимо беше за техните обединени въображения да си представят свят, в който някой би се противопоставил на когото и да е да получи шампанско за закуска. Келнерът изтегли тапата със страшен гръм и чашите веднага се напълниха с бледожълта пяна.

— За ваше здраве, мистър Вход.

— И за ваше, мистър Изход.

Келнерът се оттегли; минутите минаваха; шампанското намаля в бутилката.

— Това е… това е унизително — каза внезапно Дийн.

— Кое е унизително?

— Самата идея, че могат да се противопоставят да ни дадат шампанско за закуска.

— Унизително? — прецени Питър. — Да, това думата… унизително.

Те отново припаднаха от смях, виеха, люлееха се, клатеха се напред-назад в столовете и повтаряха многократно един на друг думата „унизително“ — при всяко повтаряне тя им изглеждаше по-абсурдна.

След още няколко чудесни минути решиха да си поръчат втора бутилка. Угриженият келнер се консултира с непосредствения си началник и тази дискретна личност мълчаливо даде знак да не се сервира повече шампанско. Донесоха им сметката.

Пет минути по-късно, хванати под ръка, те напуснаха „Комодор“, проправиха си път през любопитната, зяпаща тълпа по Четирийсет и втора улица, и тръгнаха нагоре по авеню Вандербилт към хотел „Билтмор“. Там те доста изкусно се справиха с положението, прекосиха фоайето, като вървяха бързо, неестествено изправени.

Попаднали в ресторанта, младежите повториха номера си. Те бяха разкъсвани между периодичен конвулсивен смях и внезапни пристъпи на разговор за политика, колежа и слънчевото настроение, в което се намираха. Часовниците им показваха девет часа и у тях се роди смътната идея, че се намират на забележително увеселение, нещо, което вечно ще помнят. Те се бавеха с изпиването на втората бутилка. Някой от двамата само трябваше да произнесе думата „унизително“ и те се давеха в буен смях. Сега залата за хранене бръмчеше и се въртеше. Странна лекота се носеше и разреждаше тежкия въздух.

Платиха сметката и излязоха във фоайето.

Точно в този момент външната врата се завъртя за хиляден път тази сутрин и пропусна във фоайето една много бледа млада красавица с тъмни сенки под очите и облечена в твърде смачкана вечерна рокля. Придружаваше я простоват пълничък човек, който очевидно не беше подходящ кавалер за нея.

На върха на стълбата тази двойка се срещна с мистър Изход и мистър Вход.

— Идит — започна мистър Вход, пристъпи шумно към кея и направи широк поклон, — добро утро, мила.

Пълничкият мъж погледна въпросително Идит, сякаш само искаше разрешение да отстрани бързо човека от пътя им.

— Извинявай за фамилиарността — добави Питър, като помисли. — Добро утро, Идит.

Той улови Дийн за лакътя и го избута напред.

— Запознай се с мистър Изход, моя най-добър приятел. Неразделни сме. Мистър Вход и мистър Изход.

Мистър Изход пристъпи и се поклони. Всъщност той се наведе толкова силно напред и се поклони толкова ниско, че леко се олюля и едва запази равновесие, като сложи ръка на рамото на Идит.

— Аз съм мистър Изход, Идит — измънка весело той. — Мистър Вход и мистър Изход.

— Мистървходимистъризход.

Но погледът на Идит минаваше край тях, право прикован в някаква безкрайно малка точица в балкона над нея. Тя кимна леко на дебелия човек, той се втурна като бик и с бързо силно движение избута встрани мистър Вход и мистър Изход. Той и Идит тръгнаха по направената пътека.

Не изминала и десет крачки, Идит отново спря, спря и посочи един нисък, мургав войник, който гледаше тълпата и особено изпадналите в драматично положение мистър Вход и мистър Изход, учуден и занемял от благоговение.

— Там — извика Идит. — Вижте там!

Гласът й се повиши, стана пронизителен. Сочещият й пръст леко трепереше.

— Това е войникът, който счупи крака на брат ми.

Чуха се десетина възклицания; един човек, облечен във фрак, напусна мястото си близо до рецепцията и се придвижи пъргаво напред. Дебелият направи нещо като светкавичен скок към ниския мургав войник. После цялото фоайе заобиколи малката група и тя изчезна от погледа на мистър Вход и мистър Изход.

Но за тях това произшествие беше само един многоцветен сегмент от шумната, въртяща се земя.

Чуха високи гласове; видяха скока на дебелия човек и после всичко се замъгли.

Сега бяха в асансьора, поел нагоре.

— На кой етаж, моля? — попита обслужващият асансьора.

— На който и да е — каза мистър Вход.

— На най-горния — каза мистър Изход.

— Това е най-горният — отвърна човекът.

— Постройте още един етаж — предложи мистър Изход.

— По-високо — каза мистър Вход.

— До небето — извика мистър Изход.

ХI

Гордън Стерет се събуди с болка в тила и нездраво пулсиране във всичките му вени в малка хотелска стаичка, съвсем близо до Шесто Авеню. Той погледна към мъгляво сивите сенки в ъглите на стаята и изтърбушеното място на голямото кожено кресло, остаряло от употреба. Видя дрехи — куп смачкани дрехи на пода; долови миризмата на застоял цигарен дим и алкохол. Прозорците бяха плътно затворени. Отвън ярката слънчева светлина бе хвърлила през перваза един прашен лъч, лъч, който се разбиваше в предната част на широкото дървено легло, в което бе спал. Лежеше съвсем тихо, сънен, упоен, с широко отворени очи, мозъкът му диво щракаше като несмазана машина.

Трябва да бяха минали трийсет секунди след като долови прашния слънчев лъч и скъсаното място на голямото кожено кресло, за да усети, че край него има живот, и още трийсет секунди, за да осъзнае, че той е безвъзвратно оженен за Джуъл Хъдсън.

Половин час по-късно той излезе и си купи револвер от магазина за спортни стоки. Взе такси до стаята си на Източна двадесет и седма улица, облегна се на масата с материалите си за рисуване и изстреля един куршум в главата си, точно зад слепоочието.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.